Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

prof. PhDr. Jaro Křivohlavý, CSc.

OPTIMISMUS, PESIMISMUS A PREVENCE DEPRESE

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4733. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Radek Vokál
Zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 144
Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Photo © fotobanka Allphoto.cz

ISBN 978-80-247-4007-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7861-7 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7862-4 pro formát EPUB

Tato kniha je věnována americkému psychologovi, profesorovi Martinu E. P. Seligmanovi, Ph.D., k jeho sedmdesátinám jako pokus o podání souhrnného pohledu na nejdůležitější věci, které se mu podařilo objevit, prokázat a uvést do života, i jako dík za jeho celoživotní dílo.

Oč zde jde?
O hledání odpovědi na otázky typu:

„Kdo se vzdá a kdo se za žádnou cenu nevzdá? Kdo přežije, když se zhroutí jeho celoživotní dílo nebo když je odmítnut někým, koho vřele miloval?“

Martin E. P. Seligman (1990, s. 30)

1.Předmluva

Je možno se domnívat, že život je procházkou růžovou zahradou. Realita však ukazuje, že tomu je i jinak. V životě se dostáváme do různých situací. Někdy jsme překvapeni událostmi, o nichž jsme si nikdy ani nemysleli, že by nás mohly potkat. A některé z nich nám až vyrazí dech. A právě ty zde máme na mysli.

O které či jaké situace se jedná?

Uveďme zde úvodem tři takové případy:

Paní M. Š. se necítila moc dobře. Chtěla vědět, co jí je. Rozhodla se navštívit lékaře. Dozvěděla se, že nález, který byl při prohlídce zjištěn, naznačuje, že se jedná o vážnější negativní zdravotní situaci.

Slečna J. K. čekala tři roky na chvíli, kdy její mládenec dostuduje. Dohodli se, že se vezmou, jakmile bude se studiem hotov. Chlapec dostudoval. Jí však napsal, že se s ní rozchází. Má jinou.

Pan Karel F. pracoval patnáct let v podniku. Dostal se ke své profesi a při práci byl šťasten. Jednoho dne ho zavolal jeho vedoucí a sdělil mu, že podnik zeštíhluje a že se s ním v nové podobě podniku již dále nepočítá.

Takovéto a podobné situace v nás probouzejí nejen bouře emocí, ale i řadu otázek. Jedny z nich se týkají toho, co bylo. Tážeme se neustále: „Proč k tomu došlo?“

Jiné otázky se týkají toho, co bude dál. Ptáme se například: „Jak dlouho to bude trvat?“, „Jaký rozsah změn mám očekávat?“, „Dá se s tím něco dělat?“, „Dá se s tím žít?“, „Co se změnit dá, a co se změnit nedá?“, „Mohu já na tom něco změnit?“ atp.

Na výše uvedené a podobné otázky a myšlenky, které nás napadají, existují různé odpovědi. Některé z těchto myšlenek mohou být nadějné, pozitivní, optimistické, jiné naopak negativní, pesimistické. Některé nás dokonce mohou uvádět do stavu zoufalství. Nejde zde jen o jednotlivé dílčí myšlenky. Jde zde dokonce o způsob našeho myšlení o výše uvedených událostech.

Ukazuje se totiž, že:

určitý styl myšlení může náš stav zlepšit, a jiný ho naopak může dovést až do stavu deprese.

Oč v této knize jde?

Jde o to poznat:

jak nás některý způsob či styl uvažování v exponovaných životních situacích ničí,

a naopak jak nám v nich jiný způsob myšlení pomáhá vyrovnávat se s nimi a zvládat je „na úrovni“.

Jak se připravit na to, že se nám v životě něco stane, co se nám nebude líbit?

Co dělat, aby nás negativní zprávy nepřivedly k zoufalství?

Jak se naučit v těžkých situacích správně orientovat, co dělat a co nedělat, a jak zacházet s tím, co se na nás valí a co nás ohrožuje dříve, nežli se do takových životních situací dostaneme?

Jak poznat na jedné straně to, co dělat, abychom se nepropadali stále hlouběji do tenat zoufalství a deprese, a na druhé straně to, co člověka v těžké situaci drží nad vodou?

V této publikaci jde o věci, které hrají v životě důležitou roli. Hrají ji všude tam, kde jde o zvládání životních obtíží, o udržení zdraví, kde jde o to, dokončit úkol, který jsme si zvolili, nedat se, vytrvat, vyrovnávat se na úrovni s úspěchy i neúspěchy a prožívat svůj život v radosti a harmonii.

Jde o to, podívat se na to, jak se stavíme k tomu, co nás v životě potká. Poznat „životní styl našeho vlastního myšlení“, styl vidění příčin toho, co se událo, i myšlení o tom, co bude asi následovat.

Jde však i o to, poznat, jak nadějně zvládat životní těžkosti a neutápět se v negativních pesimistických a depresivních myšlenkách a náladách a jak se z nich dostat ven. Jak předcházet depresivním myšlenkám a náladám, dokud je čas, a jak je zvládat, když už jsme v nich. To je vlastním jádrem tématu této knihy.

Jde zde o to, ukázat, co se o způsobu uvažování v těžkých životních situacích ve stovkách soudobých psychologických studií zjistilo a co nám může být pomocí.

To, o čem tato kniha pojednává, je v podstatě přehledem díla velkého množství – desítek, ba stovek – prací soudobých psychologů. Jeden z nich – profesor Martin E. P. Seligman – v tomto šiku hledačů odpovědí na otázky, jak zvládat životní těžkosti a neupadnout do deprese (případně jak se z ní dostat), vyniká. Nedal si říci a šel vždy hledat odpověď na otázky, které mu jeho zvídavost kladla a nedala mu spát. Nebyl však sám. Vždy šel na to se skupinou přátel stejného zaměření. Proto je mu tato kniha věnována jako pohled na jeho podnětné celoživotní dílo.

Jaro Křivohlavý

V Třebenicích, 19. 3. 2012

2.Úvod: Mozek je aktivní– není jen reflexní zrcadlo

Čím to je, že vsituaci, kdy na dva lidi působí určitá těžkost (zátěž, stresor), jeden znich se hroutí, kdežto druhý se otřepe, vše je vpořádku ajde se dál? Oto nám zde jde.

Obecně nám jde oto, poznat vliv našeho myšlení na řešení životních problémů (např. na náš zdravotní stav).

Vřeči psychologů:

Jde otéma, které je možno zařadit vklasickém pojetí psychologie zdraví do kapitoly onezdolnosti tváří vtvář životním těžkostem (resilienci) nebo ozpůsobech zvládání těžkostí (coping) či do kapitoly ocelkové duševní pohodě (well-ness).1

Vobecné psychologii je možno zařadit tyto otázky do kapitoly „Motivace“ – jako subkapitolu okognitivních (myšlenkových) momentech vmotivaci našeho jednání.

Jak chápeme to, proč se nám něco zlého stalo?

Zdoby antiky se nám dochovalo hluboké poznání otom, jak to na světě chodí. Vyjadřovalo se to (a dodnes se to vyjadřuje) dvěma slovy panta rei – vše se mění. Tyto změny, knimž vživotě dochází, mohou být různého druhu. Zhlediska toho, jak působí na naše emoce, je možno je řadit vdimenzi: dobré–zlé. Když se nám něco zlého stane, snažíme se pochopit, proč ktomu došlo. Obdobně tomu je tam, kde se nám stane něco, co nám působí radost. Zpsychologického hlediska je dobré všimnout si toho, že si příčiny téže události nevysvětlujeme všichni stejně. Někdy se dokonce přistihneme, že imy sami si relativně stejnou událost – jak dobrou, tak zlou – vysvětlujeme vrůzné době asituaci odlišně. Tato aktivita našeho poznávání achápání světa atoho, co se vněm děje, neušla pozornosti psychologů. Chceme vtéto knize ukázat, jak to studují akčemu došli.

Na úvod do této problematiky si uveďme jeden případ pro každou situaci – nejprve pro tu, kdy se nám stalo něco zlého, poté pro situaci, kterou chápeme jako pro nás dobrou.

Jak chápeme to, že se nám stalo něco zlého?

Dříve, nežli přistoupíme ktomu, jak si vykládáme, že se stalo něco zlého, podívejme se hlouběji na to, co označujeme jako zlé.

Negativní životní situace

Za negativní (zlé, nedobré, nepříjemné, nežádoucí) považujeme ty situace, kdy se vyskytne:

neúspěch, nezdar, porážka, zhoršená situace;

nezdar, bankrot, krach, prohra, fiasko;

ztráta, škoda, prodělek, újma, ztráta;

zdravotní obtíže apotíže, nemoci, choroby;

nepohodlí, určitá závada, porucha, potíže, pohroma, rána, soužení, trampota, otrava;

katastrofa, závažná chyba, tragická událost;

nezdar, neúspěch, nepřekonatelná překážka, porážka atp.

Situace, kdy se vyskytne něco, co způsobuje pocity:

nicotnosti, prázdnoty, beznaděje;

bezmoci, skleslosti, bezradnosti;

marnosti, nicotnosti, prázdnoty, nedostatku.

Za negativní (zlé) považujeme situace, kdy člověka:

něco deprimuje, pokořuje, sklíčí, poníží, tísní, trápí, souží, trýzní;

něco vyvádí zmíry (z konceptu), rozčiluje, kdy ho to vede krozmrzelosti;

beznaději, skleslosti, ke sklíčenosti, zármutku, nepokoji, nevolnosti, knadměrnému sebeobviňování, ba dokonce ke katastrofickým myšlenkám.

Jak postupují pesimisté aoptimisté, když se dostanou do nepříznivé (špatné) situace?

Představme si následující situaci:

Máme zde dvě studentky – Janu aIrenu. Obě jsou stejně daleko ve studiích. Oběma se však stane nepříjemná věc: uzkoušky selhaly aneudělaly ji. Je to již druhá zkouška aje dovoleno zkoušku jen dvakrát opakovat a konec studií. Obě mají před sebou poslední možnost zkoušku složit. Jak se tyto studentky kdané situaci staví?

Tab. 1 Jak postupují pesimisté a optimisté, když se dostanou do nepříznivé situace

Jak se na tuto situaci dívá Irena – pesimistka?

Zhlediska časové dimenze jejího pohledu:

„Zase jsem to zkazila – já vždycky všude všecko zkazím.“

„Takto budu studovat nekonečně dlouho.“

„Se mnou pokaždé mlátí tréma anikdy nic neudělám dobře.“

Z hlediska závažnosti dané situace:

„Tak to je katastrofa!“

„Já končím – nikdy žádnou zkoušku neudělám.“

„Všechny mé plány aideály nyní shořely.“

Zhlediska osobního podílu na tom, co se stalo:

„Jsem prostě pitomá. Říkali mi to od dětství.“

„Já to mám snad napsáno na čele, že vždycky všecko musím zkazit.“

„Nestojím za nic. Zvorám každou zkoušku.“

Jak se na tuto situaci dívá Jana – optimistka?

Zhlediska časové dimenze jejího pohledu:

„Tak mi to tentokrát nevyšlo, ale není ještě všemu konec!“

„Vzala jsem si tentokrát toho moc avše jsem nestačila. Nesmím to příště přehánět.“

„To se stává, ale nesmí se mi to stávat moc často.“

Z hlediska závažnosti dané situace:

„Nebyl to hlavní předmět – zvládnu to příště lépe.“

„Je zde stále možnost to opravit. Žádná katastrofa to není.“

„Stanou se horší věci ilepším studentkám při těžších zkouškách. To se zvládne.“

Zhlediska osobního podílu na tom, co se stalo:

„Ten kantor si vymyslel věci, které jsme vůbec nebraly.“

„Při přípravě na zkoušku mě neustále rušila hlasitá hudba od vedle. Musím si najít tišší místo kučení.“

„Při zkoušce tam byl hluk amě bolela hlava, proto se mi těžko psalo.“

Představme si následující situaci. Máme zde opět dvě výše uvedené studentky– Janu aIrenu. Obě vminulém týdnu skládaly velice těžkou zkoušku ašťastně obstály – ba dokonce svyznamenáním. Jak se dívají na to, co se událo?

Tab. 2 Jak postupují pesimisté aoptimisté, když se dostanou do příznivé situace

Jak se na tuto situaci dívá Irena – pesimistka?

Zhlediska časové dimenze jejího pohledu:

„Tak to byla výjimka, obvykle se mi to nedaří.“

„Jednou za uherský rok se mi něco povedlo.“

„Chvilku se ztoho poradujeme apak mě zase čeká řada vyhazovů od zkoušek.“

Z hlediska závažnosti dané situace:

„Tak moc dobrý to zase nebylo.“

„To, na čem nezáleží, to se mi povede, ale řadu jiných zkoušek pokazím.“

„Moc to nechvalte, já vím, že to za moc nestálo.“

Zhlediska osobního podílu na tom, co se stalo:

„Já za to nemůžu, že se to povedlo. Kantor měl zřejmě dobrou náladu.“

„Při zkoušce byla dobrá atmosféra – tak se to povedlo.“

„U zkoušky jsem prostě dostala podobné otázky jako ty, které jsem předtím konzultovala sasistentem.“

Jak se na tuto situaci dívá Jana – optimistka?

Zhlediska časové dimenze jejího pohledu:

„Já jsem se narodila na šťastné planetě.“

„Tak takhle budu nyní skládat všechny zkoušky.“

„Mám to po rodičích, těm též vždycky všechno vyšlo.“

Z hlediska závažnosti dané situace:

„To je kolosální, prostě super, že to tak dopadlo.“

„Byla to velká dřina vpřípravě, ale mít takovou zkoušku vkapse je terno.“

„Tak takhle budu nyní skládat všechny zkoušky.“

Zhlediska osobního podílu na tom, co se stalo:

„Vystihla jsem, co ten kantor chce – atady vidíte výsledek.“

„Já prostě vím, jak se připravit, apotom to již nic nemůže zkazit.“

„Pořád platí: Kdo umí, umí…“

Uvedli jsme dva případy asledovali jsme, jak se chovají, jak jednají aco říkají vtakových situacích jednak pesimisté, jednak optimisté.

Rozborem velkého množství výpovědí lidí jak typu Jany, tak Ireny se podařilo odhalit, že vpozadí jejich pohledu na svět ana to, co se vněm děje (včetně jejich vlastních způsobů jednání), se skrývají tzv. nadřazené dimenze – přesněji: výkladové styly (explanatory styles), tj. odlišné způsoby, jak si vykládáme to, co se děje – ať to je dobré, nebo zlé. Podívejme se na ně blíže.

Výkladové styly usituací, které chápeme jako pro nás špatné

Jak tomu je upesimistů – ulidí typu Ireny – a u optimistů typu Jany?

První hledisko: pohled zhlediska času (permanence)

U špatných situací převládají upesimistů výklady, které počítají stím, že to zlé bude trvat hodně dlouho.

U optimistů je tomu naopak. Tam převládá představa, že to dobré bude trvat jen chvíli – že to zlé je „dočasné.“

Druhé hledisko: pohled zhlediska rozsahu, závažnosti, pronikavosti (pervasiveness)

U špatných situací převládají upesimistů katastrofické výklady – jako by šlo ozemětřesení, které zachvátilo celou zeměkouli. Podle nich škoda bude zřejmě rozsáhlá, někdy dokonce nedozírná.

U optimistů tomu bude naopak. Ti to, co je špatné, chápou prostorově omezené – prostě to nebude „nic moc velkého.“

Třetí hledisko: pohled zhlediska našeho osobního podílu na tom, co se stalo (personalisation)

U špatných situací převládá upesimistů pocit osobního, vlastního zavinění špatné situace. „Byla jsem to já, kdo to pokazil, způsobil, zničil.“ atp. (jde otzv. internalizaci).

U optimistů se projevuje naopak odkazování na cizí zavinění, na vliv jiných, vnějších vlivů aokolností na to, že to dopadlo či dopadá špatně (tzv. externalizace).

Výkladové styly usituací, které chápeme jako pro nás dobré

Jak tomu je upesimistů – lidí typu Ireny – auoptimistů typu Jany?

První hledisko: pohled zhlediska času (permanence)

U dobrých situací se setkáváme upesimistů spojetím krátkodobého trvání toho dobrého.

U optimistů panuje naopak představa dlouhodobého trvání kladných věcí.

Druhé hledisko: pohled zhlediska rozsahu, pronikavosti (pervasiveness)

U dobrých situací se setkáváme upesimistů spředstavou, že jde jen omaličkost, drobnost, něco nepatrného, specifického, onic tak moc důležitého.

U optimistů se setkáváme naopak stím, že jde oněco, co je velké, ohromné, co má nedozírné perspektivy.

Třetí hledisko: pohled zhlediska našeho osobního podílu na tom, co se stalo (personalisation)

U dobrých situací nacházíme upesimistů ve výkladu příčin toho, co dobrého se stalo, odkazování na vnější podmínky, okolnosti avlivy působící mimo dané osoby (externalizace).

U optimistů je tomu naopak. Ti vidí vprvé řadě svůj vlastní podíl na tom, že se to podařilo, že to dopadlo dobře aže se to povedlo (internalizace).

Naznačili jsme, co se zjistilo jedním přístupem kpoznávání toho, jak myslí lidé, kteří vykazují pesimistický či optimistický způsob výkladu dění – tzv. studie výkladových stylů (explanatory style studies).

Podívejme se nyní na druhý přístup psychologického poznávání toho, jak se rodí pesimismus aoptimismus (přesněji naučený – learned pesimism – anaučený – learned optimism).

Doslov – poznámky ktématu „optimismus“ a„pozitivní psychologie“

Zájem oto, „co asi způsobilo, že to či ono – dobré či zlé – nastalo“, případně oto, „co se asi stalo, že nyní máme to či ono – dobré či zlé“, je starého data. Ruku vruce stím asi šel izájem oto, „proč se asi to či ono nedaří“, případně „co by mohlo pomoci tomu, aby nám to či ono vyšlo, aby se to podařilo“.

Když se psychologové dívají na takovéto otázky, hovoří ozvídavosti. Tam, kde jde ozjišťování toho, proč si někdo myslí, že se to či ono podaří, mluví o„naději“. Akdyž si někdo myslí, že se mu to nepodaří, hovoří o„beznaději“.

Tak tomu bylo po staletí. Dnes se vtéto oblasti objevují relativně další termíny. Hovoříme nejen onaději abeznaději, ale iooptimismu. Přitom očlověku, který si myslí, že to dopadne dobře, mluvíme jako ooptimistovi. Otom, kdo si myslí, že to dopadne špatně, říkáme, že to je pesimista.

Ojaké pojetí aojaký druh optimismu zde nejde?

Spojmem „optimista“ se setkáváme teprve vněkolika posledních stoletích. Použil ho například Voltaire. Ten ústy pana doktora Panglose říkal, že tento svět je ze všech možných světů ten nejlepší. Obecněji je známá Polyanna anglického spisovatele Portera. Ta byla takovou optimistkou, že ať se stalo, co se stalo, vždy věřila, že to dobře dopadne.

Stalo se, že slovo „optimismus“ bylo užíváno ipro situace, kde jistota toho, že to dopadne dobře, byla téměř nulová. Označení „optimista“ poté naznačovalo, že daný člověk je snílek či naivní prosťáček, který neví, jak se věci mají. Vyznačovala se tím tzv. vlna naivního optimistického myšlení. Tento optimismus neměl však pevný (vědecký) základ. Vztahoval se jen na výzvy typu „musíš věřit, že to dobře dopadne“, případně na chlácholení typu „všechno bude dobré“ či „neustále se usmívej (keep smiling)“. Tento směr se často objevoval ve zdravotnictví – například tam, kde se někdo snažil uchlácholit třeba itěžce nemocného člověka, že „do jara bude zdráv jako ryba“ – aniž by měl ponětí ozdravotním stavu daného pacienta.

Chceme-li co nejpřesněji říci, oč nám jde, je třeba říci ito druhé: oč nám nejde. Tedy: zde nám otento typ naivního optimistického myšlení nejde.

Nejde zde ani otzv. prázdný optimismus (empty optimism), který nabádá lidi bezmyšlenkovitě například říkat: „Vše na světě je kouzelné.“ či „Vše dobře dopadne.“ atp. Proč? Protože to tak není! Na tomto světě, který je po mnoha stránkách krásný, existují války, nepřátelství, vraždy, teroristické útoky, šikanování, znásilňování, ponižování (devalvace vsociálním styku) apodobné formy zla. Když si toto neuvědomíme, může se nám stát, že budeme překvapeni, když se surčitou podobou zla osobně setkáme.

Nejde zde ani otzv. „pozitivní myšlení“. To pracuje spředstavou, že nám bude dobře, když se budeme stále uměle usmívat (keep smiling) akdyž si budeme opakovat mantru (formální větu) například typu „Každý den je mi lépe alépe.“, ato bez jakýchkoliv faktických údajů otom, že tomu tak skutečně je. Vpsychologické terminologii se vtomto případě hovoří o„vytahování se za vlastní kšandy (šle)“ (bootstrap).

Nejde zde ani oničím nepodložené, bezstarostné, plané anamyšlené optimistické sebevědomí.2

Vsoudobé psychologii jde ozplanění pojetí sebevědomí (self-esteem), snímž se setkáváme u„otce americké psychologie“ Williama Jamese. Ten naznačil, včem toto sebevědomí spočívá – ato přímo rovnicí:

Úspěch (succes)

Sebevědomí (sel-festeem) =

Očekávání (aspirace)

Vtomto pojetí se výše sebevědomí urychleně odvozovala od toho, jak máme nízké aspirace, anaopak vysoký úspěch. Přitom se zapomnělo na to, že úspěch záleží vprvé řadě na tom, co děláme ajak to děláme. Bez tohoto důrazu na vlastní angažovanost vpráci, která je vsamém jádru úspěchu, se ze sebevědomí stalo namyšlené aničím nepodložené sebepřeceňování vedoucí kničím nepodloženému namyšlení na sama sebe. Výstižně vyjadřuje postoj soudobé psychologie ktakto chápanému sebevědomí (self-esteem) Martin E. P. Seligman (1995): „Věřím, že některé aspekty duševního života mají velký vliv na to, jak se člověk rozhoduje, co dělá ajak se chová. Takovéto sebevědomí však není jedním znich.“ (s. 307)

Flexibilní optimismus

Zhruba před dvaceti lety se optimismu dostalo vpsychologických laboratořích větší pozornosti. Měli jsme najednou možnost seznámit se se souborem empirických experimentálních prací – provedených vprvé řadě na zvířatech (podobných těm, které vedly kobjevu podmíněných reflexů I. P. Pavlova). Po první sérii pokusů se zvířaty se studie psychologů soustředily na lidi. Vědeckými (tj. přesnými asoustavnými) pokusy bylo vybudováno nosné pojetí optimismu apesimismu. Pro odlišení tohoto pojetí od výše uvedených naivních pojetí optimismu apro upřesnění jeho základní charakteristiky, hovoříme zde otěchto pracích jako ostudiích flexibilního optimismu. Aotěch zde chceme vnásledující části soustavně pojednat.

„Stát se optimistou neznamená naučit se být sobečtější, asertivnější (tvrdě sama sebe prosazující) asnažit se dělat vše, aby nás lidé viděli jako člověka panovačnějšího (arogantního), ale prostě ajednoduše: naučit se několik dovedností týkajících se toho, jak budeme sami ksobě hovořit vsituacích, kdy budeme trpět abude nám zle.“ (Seligman, 1990, s. 207)

Možnosti, které naznačují studie oflexibilním optimismu

Mimořádně důležitým poznatkem vtéto oblasti psychologických studií je to, že naznačují možnost předem se připravovat na tvořivé řešení obtížných situací– preventivně působit tam, kde se člověk dostává do nebezpečí zrodu deprese, achránit či „imunizovat“ člověka proti vlivu plížící se bezmoci.

Nadějnou stránkou těchto poznatků otzv. flexibilním optimismu je to, že naznačují možnost obratu (zvratu) vzaměření našeho myšlení – cestu od pesimismu koptimismu. Podstatným je zde poznání, že to, co na nás negativně působí, se dá ovládat – třeba zpočátku vmalých krocích, ale přece jen se stím dá něco dělat. Tento poznatek má svou hodnotu jak pro rehabilitaci lidí všelijak bezmocných, tak pro psychoterapii aklinickou psychologii. Jde však po výtce otéma tzv. pozitivní psychologie.

Pozitivní psychologie aoptimismus

Předmět pozitivní psychologie (relativně novodobé oblasti psychologických studií) naznačil emeritní prezident Americké psychologické společnosti – APA, profesor Martin E. P. Seligman jednoznačně. Vprotikladu kdominantnímu změření psychologie na lidské slabosti (patologické jevy, nemoci, obtíže, nesnáze, obavy, úzkosti, strachy atp.) postavil jasně cíl pozitivní psychologie: zabývat se silnými stránkami psychiky – výzkumem toho, co člověku dodává sílu, co mu pomáhá zvládat těžkosti, co ho vede kupředu kdosahování cílů, které si sám staví. Vpsychologické terminologii jde oposilování azesilování lidského potenciálu (promoting human potential) abudování silných stránek psychiky (human strengths). Při tom bylo zdůrazněno, že veškerá tato aktivita musí být podložena empirickými (na zkušenosti založenými) aexperimentálně studovanými zjištěními. Přitom je vždy zřetelně řečeno, že nejde ozáměnu zaměření znegativních stránek na stránky pozitivní, ale odoplnění sféry zájmů astudia při neustálém respektu ktomu, co dosavadní psychologie studovala astuduje.

Tato změna zájmu otémata psychologických studií byla výrazně vyjádřena změnou témat, kterým se věnoval sám Martin E. P. Seligman. Po léta trvajících studií naučené bezmoci (learned helplessness) zaměřil svou pozornost na druhý pól – na pozitivní témata. Vyjadřuje to inázev jeho knihy Naučený optimismus (Learned optimism) zroku 1990.

Řadou empirických studií se ukázalo, že pozitivní vliv optimismu byl empiricky prokázán:

Ve fyziologii – například vlivem optimismu na činnost imunitního systému.

Voblasti péče ovlastní zdraví – například vlivem optimismu na dodržování zdravotních preventivních doporučení (tělocviku, diet apod.) aobecně ve formování přesvědčení, že stav dobrého zdraví je možno ovládat.

Voblasti zrodu nemocí – například ve snížení pravděpodobnosti (např. virových) onemocnění.

Vsociální oblasti – četností členů primární skupiny daného člověka.

Ve zlepšených atletických výkonech, ato jak individuálních, tak iskupinových.

Vúspěšnosti vysokoškolského studia.

Vúspěšnosti vzaměstnání, vpracovní oblasti.

Voblasti výchovy dětí zlepšováním jejich odolnosti kzátěži apod.

V rozdílnosti avmíře optimismu apesimismu vrůzných společenských akulturních skupinách.

Bohaté poznatky psychologických empirických studií oflexibilním optimismu apesimismu nabízejí nadějné možnosti. Stěmi je možno se seznámit apoté jich využívat. To první nabízí tato publikace, to druhé záleží na každém znás zcela osobně. Proto se zde chceme nyní podívat nejprve na to, jak se rodí optimismus apesimismus ajak vypadá ve světle psychologických pokusů.