Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Králík

Lída Horská: Deník motocyklistky 1926

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 4677. publikaci
Odpovědný redaktor Dana Flídrová
Grafická úprava a sazba Ondřej Huleš
Fotografie z pozůstalosti Ludmily Horské a z archivu Jana Králíka
Počet stran 112
První vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Ludmila Horská – heirs, 2012
© Jan Králík, 2012
Preface and epilogue © Petr Horský, 2012
Cover and layout design © Ondřej Huleš, 2012
© Grada Publishing, a.s., 2012

Tato publikace vychází za podpory vyhledávacích a monitorovacích systémů SHERLOG.
Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-3833-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7678-1 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7830-3 pro formát EPUB

Prateta

O pratetě Ludmile jsem v dětském věku slýchal vskutku zřídka, a pokaždé jedině toto: „Zabila se na motorce před Národním divadlem.“ Hloubku a sílu, v níž a s níž na člověka rodinné prostředí působí, ukazuje snad nejlépe právě ona samozřejmost, s kterou děti takovéto informace přijímají. Pochopitelně už nikdy nespočtu, kolikrát jsem citovanou větu – nejspíš ne přesně v tomto znění – za celé dětství slyšel; je také možné, že pouze dvakrát nebo třikrát. Zcela jistě to však nebylo od Lídina bratra, dědeček totiž nežil dostatečně dlouho, ani, zdá se mi, od babičky, která se s dědečkem znala již v době, kdy k havárii došlo; ačkoliv kdo ví? Jsem téměř přesvědčen, že otec se mi o své tetě nezmínil vůbec, a tak to kupodivu musela být matka, která mi o Lídě, třebaže s ní byla příbuzná ze všech uvedených nejméně, nějakých čtyřicet či trochu více let po její nehodě pověděla, ovšem jen tu jedinou větu. Přijal jsem ji jako fakt, nevyžadující doložit ani ilustrovat podrobnostmi. Pěti- či desetileté děti se raději zamýšlejí nad nesamozřejmostí jiných jevů. A ještě několik dalších desítek let jsem tak žil s vědomím – pevným, neurčitým a atomickým –, že dědeček míval tři sourozence, mezi nimi též sestru Ludmilu, kterou však již neuvidím, stejně jako s vědomím, že jeho otec pocházel z vesnice u jedněch menších lázní, kterou jsem neviděl dodnes.

Teprve když od první zmínky uplynulo odhadem dalších čtyřicet let, během kterých s veškerou pravděpodobností zemřel i zbytek účastníků té dávné historie, při jednom z nemnoha setkání se strýčkem Vladimírem přišla, nevím už jak ani proč, řeč na Lídu. Hned prvními slovy rozšířil mé dosavadní vědomosti mnohonásobně: Dozvěděl jsem se, že vše bylo jinak; jinak, než jsem si myslel, a naprosto jinak, než bych si byl představoval. (Jenže já si vlastně nepředstavoval nic; podle všeho jsem za ty desítky let na Lídu téměř nepomyslel, nemaje k tomu dostatek materiálu.) Prateta na motocyklu nejen jela či jezdila, ale také jej řídila a vlastnila. K nehodě došlo jinde, kdesi u Národního divadla dle rodinné legendy zemřela v sanitce. Také se tím nepřímo potvrdilo, že onu větu, ačkoliv byla špatně, jsem si z dálav dětství pamatoval nejspíš správně a v úplnosti; kdyby totiž ten, kdo mi ji tehdy řekl, byl věděl (a mohl mi povědět) více, divadlo by se v ní bylo asi nevyskytovalo, anebo nanejvýš v jiném spojení.

Vzápětí se ukázala další věc. „A viděl‘s někdy ten deník?“, optal se mne strýček jen tak mimochodem, následkem čehož jsem u sestřenice Hanky o pár týdnů později zjistil, že prateta Ludmila nejen dosud žije v jedné krátké mylné větě, ale existuje – tou dobou skoro přesně 80 let po nehodě – i v podobě deníku, masivní to v zeleném plátně vázané knize, kterou jsem si již během téže návštěvy chtivě vypůjčil a po příštích několik let zadržoval u sebe. Měl jsem proč. Okamžitě mne napadlo, jak by se deník hodil ke knižnímu vydání, a pod touto chatrnou záminku jej začal číst, přepisovat, studovat, a skenovat v něm vlepené fotografie. Avšak ve skutečnosti – vedle toho, nakolik se mi deník zalíbil jakožto takový, i bez ohledu na vztah k jeho pisatelce – mi asi podvědomě šlo také o cosi dalšího: Alespoň zprostředkovaně, zčásti a zdálky pochopit, v jakém světě se prateta kdysi pohybovala, a odtud, dlouhá léta po otcově smrti, si trochu lépe ujasnit mlhavé představy o pradědečkově rodině a snad též o povaze svého dědečka, jehož jsem naposled viděl tříletý.

* * *

Nebylo to o mnoho více, než můj další omyl. Sice jsem hned na jednom z prvních obrázků v deníku spatřil pratetu štelovat motocykl přesně pod tím oknem Fysikálního ústavu, za nímž jsem, aniž bych o tom tehdy cokoliv tušil, o nějakých 70 let později sedával, jenže to je pouhá nahodilost. Vnímal jsem její fascinující sílu, to bych teď popřít nemohl; ale skutečnou informaci mi to nedalo – spíše jen doklad o tom, jaké náhody se stávají; jaké náhody by sice sotva mělo smysl hledat, ale má smysl je nacházet; a jaký pocit to je na některou mimoděk narazit.

Avšak při podrobnějším čtení se ze spleti jmen známých míst a neznámých lidí začaly rychle vynořovat kausální souvislosti a dějové linie; ovšemže tím zřetelněji, že konec jsem znal už předem. Nejdelší a nejvýraznější z nich vedla od prvních potíží s karbidovým předním světlem až do krematoria, které tehdy ostatně bývalo na jižním okraji Olšanských hřbitovů: Po jednom z četných pádů motocykl nakonec vyžadoval dílenskou opravu; když jej po ní mechanik zajížděl, sám ošklivě havaroval znovu; motocykl pak sice byl spravený, ale mechanik v kladenské nemocnici; a když jej tam Lída (která do té doby úhrnem utrpěla nanejvýš pár modřin, jež jí sotva stály za zmínku) jela navštívit, při návratu se ve tmě střetla s nákladním autem.

Otto, Marta a Lída

Většina linií a souvislostí nicméně zůstala jen v nejasných náznacích, neurčitá a neprůkazná; zároveň však textem deníku na mnoha místech prosvitl svět oněch vzdálených časů, v nichž se první republika blížila teprve polovině svého trvání. (A opět na mne působil o to sugestivněji, že jsem jejich konec znal už předem.) Jednotlivé detaily zůstaly často mlhavé a zpravidla neověřitelné exaktně; jejich změť mi však bezprostředně a plasticky vykreslila, jaké to bývalo jezdit na motocyklu čistě pro radost a pocit volnosti v dobách, kdy se závodníci dosud neohraničeně prolínali s diváky a kdy dojet v sobotu po práci z Prahy do Plzně bylo dobrodružství podmíněné štěstím a schopností ještě za světla spravit cestou vzniklé závady. Kdesi v hloubce, nepostižitelně a zároveň nejnaléhavěji, mi deník ukázal také cenu, kterou tehdy lidé byli připraveni za svobodu platit.

* * *

Bude třeba ještě cosi napsat o rodině a prostředí, v němž prateta vyrostla. Můj pradědeček Josef Horský se narodil 17. března 1868 v čísle 29 v Pravech, vesnici u Lázní Bohdaneč. Podle dochované korespondence v tom čísle pradědečkův bratr František hospodařil přinejmenším ještě ve 30. letech 20. století, a jméno Horský, které jsme v matrikách z Dobřenic a Prav našli nejdříve k roku 1672, se tam vyskytuje dodnes. Pradědeček se vyučil truhlářem, jako tovaryš pracoval mj. ve Vídni, ale v roce 1897 již bydlí v Praze na Belcrediho třídě (dnes Milady Horákové), odkud se v květnu žení s Albínou, dcerou mydláře Antonína Kopsy z Uhříněvsi, narozenou 1. prosince 1871. Za svědka jim šel Johann Otčenášek, císařskokrálovský universitní truhlář. To jistě mohla být náhoda, ale též to může už tehdy nasvědčovat jakémusi vztahu ke Karlově universitě, který pradědečka později přivedl do jejího Fysikálního ústavu.

V roce 1914 pradědeček odebíral časopis Domácí dílna. Většinou čísel tohoto ročníku procházel návod ke stavbě čtyřdobého výbušného motorku

Můj dědeček Josef se jako nejstarší ze sourozenců narodil roku 1902 v Praze, další tři děti však v Brně: 9. prosince 1903 Ludmila, v roce 1905 Marta a 1907 Otto. Zanedlouho ovšem pradědeček získává místo truhláře a vrátného v nově otevřeném Fysikálním ústavu a rodina Horských se vrací do Prahy. (Traduje se, že proto, aby nemusel mého dědečka zapsat do německé školy, což dobře odpovídá roku 1908, kdy Fysikální ústav UK zahájil činnost.) Prababička Albína však již 11. října 1910 umírá na zánět plic a v listopadu 1911 se pradědeček znovu žení s 34-letou Emilií Špačkovou. To tedy je ta maminka, o níž Lída mluví v deníku.

V létě 1926 žila tehdy pětičlenná rodina Horských ve Fysikálním ústavu, v ulici Ke Karlovu 5, se vší pravděpodobností v domku vrátného, přistavěném k severovýchodnímu rohu mohutné budovy ústavu, směrem k baroknímu domu U melounu. (V něm zas o něco později desítky let bydlel nejstarší bratr mého druhého dědečka, ale to sem nepatří, třebaže prý prastrýc, již ve dvacátých letech pracující opodál, s pradědečkem kamsi chodíval hrát taroky.) Starší pradědečkův syn v tom roce již učil na reálném gymnasiu v Trutnově chemii a přírodopis (a už se znal s mojí babičkou), Lída i Marta pracovaly jako úřednice a Otto byl právě v prvním ročníku Vysoké školy inženýrského stavitelství při ČVUT. Marta absolvovala dvouletou obchodní školu a byla zaměstnána již od svých 16 let; odtud se lze domnívat, že vzdělání Lídy bylo podobné. Naopak pradědeček sice byl od 31. října 1925 čerstvě pensionován, mohl však stále užívat služební byt a ústavní truhlárnu výměnou za to, že bude dál vykonávat službu vrátného.

Teprve k 1. srpnu 1929 pradědeček opravdu odešel do výslužby a přestěhoval se do domu, který si dal vystavět ve Strašnicích v Kounické ulici. Našetřit si na něj mu zřejmě pomohla truhlářská živnost, kterou provozoval vedle zaměstnání vrátného. Přispěla předtím i ke koupi motocyklu? Pradědeček přežil nejen Lídu, ale též obě manželky (Emilie Horská zemřela v roce 1940); žil až do roku 1957. Jeho čtyři děti mu sice dohromady daly jen tři vnoučata, z nich však dvě (můj otec Zdeněk Horský a strýc Vladimír Kamberský) měla s přírodními vědami i s budovou Fysikálního ústavu na Karlově leccos společného. Já ostatně trochu také, jakkoliv mne během těch let nikdy nenapadlo, co se na dvorku (koncem století zarostlém náletovými jasany a garážemi) právě pod mým oknem dělo jednoho jarního odpoledne o dvě generace dříve.

Petr Horský

Štěně

Deník Lídy Horské (po jeho přečtení nechce se mi psát Ludmily, protože mám pocit, jako bych ji znal) mě oslovil přímočarostí, autentičností a jistou syrovostí, která svědčí o tom, že jej vedla z vnitřní potřeby jako záznamy pro vlastní potěchu, k nimž se bude vracet. Není to sentimentální vyznání roztoužené mladé slečny, která neví co by. Těmi řádky ke mně mluví děvče do nepohody, přitom citlivé a vnímavé, které se umí bavit a nebojí se šrámů.

Dnes si sotva představíme, jak se většinová společnost v roce 1926 dívala na dvaadvacetiletou dívku, která si koupila motocykl a proháněla se na něm spolu s mladíky po celých Čechách. Tehdejší náladu přibližuje snímek z Riegrova náměstí (dnes náměstí Bratří Synků).

Když jsem si opakovaně četl její zápisky, napadaly mě mnohé otázky. Kolik tenkrát motocykl stál, kdo si ho mohl dovolit, proč se Lída rozhodla pro Douglas, kde kupovala benzín, jak se skládaly řidičské zkoušky, jaké byly předpisy, čím se fotografovalo, kdo byl Jezdinský a kdo Tureček, zda kdysi slavná hospoda U Andresů je stále v provozu, jaké vycházely motoristické časopisy? A proč si Lída nekoupila ke svému motocyklu, zatraceně, elektrické osvětlení?

„Jsem štěně špatný, musím se polepšit.“ Věta z 25. dubna 1926, kdy si ji zapsala, budí úsměv. Po 18. srpnu téhož roku působí zoufale smutně.

Jan Králík

Šťastná dvacátá

Prezident T. G. Masaryk navštívil 2. dubna 1926 Vojenský zeměpisný ústav. Doprovázel ho velitel ústavu brigádní generál Karel Rausch