Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kniha vychází s podporou grantu MŠMT ČR „Proměna sociálního obsahu kategorie generace seniorů“ 2D06021.

doc. PhDr. Petr Sak, CSc.

Mgr. Karolína Kolesárová

SOCIOLOGIE STÁŘÍ A SENIORŮ

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4937. publikaci

Recenzovali:

prof. PhDr. Alena Vališová, CSc.

prof. PhDr. Zdeněk Kolář, DrSc.

Odpovědná redaktorka Jana Červená

Sazba a zlom Milan Vokál

Počet stran 232

Vydání 1., 2012

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2012

Cover Photo © fotobanka Allphoto.cz

ISBN 978-80-247-3850-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8250-8 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8251-5 ve formátu EPUB

PŘEDMLUVA

Těžiště této monografie není v práci s literárními prameny, ale v poznatcích získaných empirickými výzkumy, pro které si v úvodních kapitolách vytváříme teoretický rámec. Sociologické empirické výzkumy jsme realizovali v rozmezí let 2007–2011. Během této doby bylo realizováno osmnáct kvalitativních a kvantitativních výzkumů a analytických a komparativních studií. Grafy a tabulky vycházejí z výzkumů realizovaných v rámci grantu. Charakteristiky výzkumů jsou uvedeny v příloze. Některé grafy postihující vývoj daného jevu využívají pro vytvoření časové řady data z dřívějších výzkumů autorů publikace. Také charakteristiky těchto výzkumů jsou uvedeny v příloze. Pod grafy jsou uvedeny názvy výzkumů a jejich čísla, podle nichž čtenář najde v příloze charakteristiku uvedeného výzkumu.

Některé z výzkumných zpráv jsou v plné verzi uloženy na webové stránce http://www.insoma.cz/. Pro elektronickou komunikaci s autory je možné využít e-mailovou adresu sak@mbox.dkm.cz.

Monografie Sociologie stáří a seniorů je výsledkem projektu Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy České republiky „Proměna sociálního obsahu kategorie generace seniorů. Příspěvek k sociologii třetího věku. Projekt 2D06021“, s jehož finančním přispěním monografie vychází.

Chceme poděkovat Ministerstvu školství a mládeže České republiky, konkrétně odboru programů výzkumů a vývoje za možnost v delším časovém období zkoumat a přinášet poznatky o zajímavém a pro společnost důležitém sociálním jevu stáří a o postavení seniorů ve společnosti. Je třeba také ocenit profesionalitu týmu MŠMT ČR v řízení vědecko-výzkumného procesu. Zatímco jinými organizacemi financované granty jsou neúnosně zatížené byrokracií a výzkumný tým spíše řeší byrokratické úkoly, v našem případě byla jasně nastavená, po celou dobu platná pravidla a pouze na přelomu roku při vyhodnocování výsledků v běžném roce bylo vyžadováno zpracovávání náročné zprávy o řešení, s dokladovanými výsledky. Kapacita týmu tak mohla být převážnou část roku soustředěna na výzkumné úkoly.

Kvalitativní výzkumy měly v tomto grantu významnou úlohu a umožnily prohloubit pohled na stáří a lépe pochopit seniory. K pochopení stáří v individuálním rozměru uvádíme jako přílohu hloubkové rozhovory s třemi typy seniorů, ve věku mezi osmdesáti a devadesáti lety. Kvantitativní výzkumy rozeberou člověka a jeho život na jednotlivé znaky, z jejichž analýzy je posléze syntetizován poznatek, souvislost, zákonitost, ale celistvý člověk a jeho život se ztratí. Naproti tomu v předkládaných rozhovorech naopak vidíme konkrétního člověka a jeho život v celistvosti. Rozhovory tak doplňují poznatky kvantitativních výzkumů, v nichž jsou lidé a jejich životy „rozebrány na součástky“ a složeny do poznání sociálních jevů.

Ilja Hurník reprezentuje život a stáří špičkového umělce, navíc umělce literárního i hudebního. Málokdy se v jednom člověku objeví talent ke dvěma druhům umění a ještě vzácnější je spojení hudebního skladatele a literáta v jedné osobě. U Ilji Hurníka k takovému spojení došlo, a to navíc na špičkové úrovni v obou oborech. Ilja Hurník dokladuje možnosti seniora být nejen aktivní, ale ukazuje nejnáročnější tvůrčí aktivitu ve vysokém věku na nejvyšší úrovni.

Prof. PhDr. Jarmila Skalková, DrSc., člen korespondent ČSAV naplnila svůj život vědeckou a pedagogickou prací a také její stáří a jeho reflexe je stářím vědce. Prof. Skalková svým odborným životem pokrývá období od konce války až do prvního desetiletí nového století a ve svém odborném životě se musela vyrovnávat s proměnami společnosti i se změnami podmínek pro vědeckou práci. Je tak typickým reprezentantem své generace. Měnící se podmínky však nikdy neměly dopad na nároky Jarmily Skalkové na sebe a na kvalitu vlastní práce. Její publikace se proto natrvalo staly součástí základního fondu české pedagogiky. Prof. Skalková dokázala vyvíjet na špičkové úrovni tři směry aktivit, vědeckou a publikační činnost, pedagogickou a organizačně-řídicí. Pedagogicky působila na středních školách, na vysokých školách působila téměř do konce svého života, ale do tohoto směru je třeba zařadit i pomoc mladším kolegům v odborném růstu a při habilitacích a profesorských řízeních. Toto její vedení charakterizovalo spojení vysoké odborné náročnosti s laskavostí a taktem. Její vědecká práce je dokladována ve vydaných monografiích, ale z paměti se postupně vytrácí třetí směr jejího působení, řízení a organizace vědy, především v rámci ČSAV.

Třetí rozhovor představuje život a stáří člověka praxe, jeho život se neodehrával v tvůrčích zápasech umění či v odhalování vědeckých zákonitostí, ale přímo v zápasech o charakter společnosti a lidského života. Jím napsané stanovisko k sovětské okupaci v srpnu 1968 pronesené v Radě bezpečnosti OSN nebylo jedinou aktivitou, kterou vstupoval do dějin a nastavoval „vlastní kůži“. Nejen v srpnu 1968, ale i ve funkcích po listopadu 1989 dával přednost tomu, co považoval za správné, před vlastní kariérou. Za jeho volbu mu lidé moci vždy vystavovali účet, a tak jeho stáří je stářím člověka, jehož život byl nabit událostmi, v nichž se vlastní osud protínal s osudy země, a to nejen jeho mateřské. Jeho statečnost a puzení ke spravedlnosti a pravdě se ukazuje i v jeho publikaci, zaznamenávající diplomatické zápasy a osobní život.[1]

Další text jde ještě dále od snahy o racionální pochopení prostředky kvantitativního výzkumu, přes snahu o celistvé uchopení stáří a seniorů v hloubkových rozhovorech. Esej Romany Křenkové usiluje převést čtenáře do dalšího rozměru, v němž pomocí citu dokáže překonat bariéru mezi ním a stářím světa stařenek. Čtenáři je nabídnuta cesta, na níž se může zkratkou, pomocí citu, stát součástí tohoto světa a pochopit ho.

1 Polreich, M. Utajená zákulisí.

ÚVODEM

Koncepce publikace je postavena na vztahu mezi stářím jako životní fází a generací na jedné straně a společností na straně druhé. Snažíme se analyzovat a dokládat vzájemnou provázanost, změny ve společnosti utvářejí generaci a mění stáří a naopak zpětně generace a její závěrečná fáze stáří proměňuje společnost.

O generaci, jedné z klíčových kategorií, je v publikaci pojednáváno v několika významech. Základní je tradiční význam, jak o něm pojednává klasik teorie generací Karl Mannheim. Jedná se o velkou sociální skupinu blízkých populačních ročníků, která se formuje významnou společensko-historickou událostí a specifickými společenskými podmínkami. Generace se zformuje v rozmezí sociálního věku mládeže a takto zformovaná postupuje společností a dalšími životními fázemi jako mladá, střední a stará generace. Na počátku utvořený generační základ je v průběhu životní dráhy dále obrušován a dotvářen. Vyhraněnost „vyhraněné“ generace se tím postupně zvyšuje, „nevyhraněná“ generace se stává ještě nevyhraněnější. Základní je zde generační podstata, která vzniká na počátku života generace a prochází dalšími životními fázemi.

Dalším významem je generace seniorů, tedy ne ona podstata vzniklá na počátku její existence jako sociální entity, ale výsledek její cesty společností a životními fázemi. Stáří generace není popřením její podstaty, vzniklé jako reakce na konkrétní společenské podmínky a historii společnosti, ale naopak převedením této podstaty do podoby stáří. Pozorovatelným projevem této roviny generace jsou rozdíly v jednotlivých životních fázích. Generace se cestou životem, společností a historií obohacuje a částečně i modifikuje a v této souvislosti se otevírá otázka vztahu mezi tím, co je podstatou generace a co onou modifikací.

Do historie naší generace seniorů patří na jejím začátku aktivita vysokoškolských studentů při vylučování svých spolužáků a učitelů z vysokých škol a aktivita stejných osob v listopadu 1989 a na počátku devadesátých let. Co je zde podstatou a co modifikací?

Další sledovanou podobou je generace seniorů jako již víceméně završený proces ve srovnání se stejně uzavřenými jinými generacemi seniorů.

Máme zde tedy sledovatelné podoby generace:

- jako sociální entita, podstata generace vzniklá na počátku její dráhy společností a životními fázemi;

- obohacení generace na cestě životními fázemi a završení této cesty v generační podobě stáří v konfrontaci s předchozími životními fázemi generace;

- generační podoba stáří ve srovnání s podobou stáří jiných generací.

Také stářím se v publikaci zabýváme ve více významech. Jedná se o antropologickou podstatu stáří, která je základem pro sociálně-kulturní a generační modifikaci stáří. Dále to je generačně modifikované stáří a těžiště publikace je v analýze a vhledu do konkrétní generace seniorů, do stáří určeného generačně a zcela konkrétní společenskou historií a dynamicky se měnícími sociálními podmínkami.

V tomto významu je publikace věnována generaci tvořené ročníky narozenými před druhou světovou válkou. Analýzy prokázaly, že život a osud této generace byly mimořádné, a to se také vtisklo do této generace, o níž lze bez nadsázky říci, že byla zcela výjimečná. Její snaha vtisknout svou generační subjektivitu v podobě společenských vizí objektivnímu světu je neopakovatelná. Jak uboze vedle jejího étosu působí současné generace reprezentované jejich politiky, s jejich světem, scvrklým na snahu co nejvíce finančně profitovat ze svých politických funkcí. Politický život se odvíjí od kauz ministrů a dalších politiků, v nichž jde o odhalení korupce, tunelování, zneužití pravomoci, odklánění peněz, lhaní apod.

Generace seniorů byla největším generačním objektem i subjektem změn sociálních podmínek a životního stylu, včetně hodnot a sociálních norem za celá staletí, subjektem zásadních změn společnosti a hlavním subjektem zlaté éry české kultury v šedesátých letech.

Analýzy také prokázaly, že se stáří, respektive jeho sociální obsah, proměňuje. Nejenže oproti počátku 20. století člověku bylo přidáno třicet let života, ale také se změnila kvalita tohoto života. Senior, podstatně vzdělanější, s touto novou kvalitou se stává subjektem utváření společnosti nového typu, společnosti dlouhověké. Předkládaná monografie chce prostřednictvím poznatků z empirických výzkumů a dalších analýz napomoci vhledu do nových sociokulturních a demografických procesů civilizačního rozměru.

1. STÁŘÍ VSOCIÁLNÍ EVOLUCI AVŽIVOTĚ ČLOVĚKA

Fylogenetický aontogenetický vývoj člověka probíhá vsouvislostech sjeho životním polem[2] asjeho dynamikou. Stáří jako vyvrcholení akonečná fáze individuálního života je také důsledkem společnosti, vníž žil ažije. Stáří jako určitý fenomén ve společnosti je produktem společnosti avýpovědí oní. Stáří nelze chápat bez kontextu celého životního cyklu, všech prožitých etap. Způsob života vdětství, mládí adospělosti významným způsobem ovlivňuje kvalitu stáří.

Uvedená souvislost mezi stářím aspolečností se nevymezuje pouze jedním směrem, vlivem na jedince ana jeho stáří, ale také opačným směrem. Časový rozsah této životní fáze, kvalita aobsah stáří zpětně působí na společnost. Prodlužování délky života člověka má význam nejen vzhledem kjednotlivému člověku. Prodlužování střední délky života obsahuje potenciál zpětného vlivu na kvalitu společnosti na její proměnu v„dlouhověkou společnost“.

1.1 SOCIOLOGIE STÁŘÍ

Člověk alidská civilizace se vynořily vevoluci zlůna přírody ajsou stále její součástí. Jsou součástí biologické části jsoucna, ale současně na tomto přírodně-biologickém základě vytvářejí nový druh skutečnosti, atím je sociálno, realita svého druhu, která je produktem člověka, vznikající vjeho vzájemné interakci aspolupráci. Evolučním článkem předcházejícím sociálno je biologická realita, následným navazujícím článkem je vědomí amysl aproměny její kvality. Člověk asociální entity proto souvisejí soběma články evolučního řetězce, sbiologickým asvědomím amyslí. Tato interakce se realizuje prostřednictvím biologického amentálního pole, která spolu se sociálním polem tvoří životní pole. Biologickým polem se zabývá ekologie, výrazem jeho dynamiky je například globální oteplování. Druhým dvěma složkám není zatím věnována koncepční asystematická pozornost, ikdyž rovněž unich dochází ke změnám srovnatelným sglobálním oteplováním. Mentální pole gramotné kultury, které bylo podstatným způsobem naplňováno tištěnou knihou, se rozkládá autváří se jeho nová podoba jako infosféra vkyberprostoru (Sak, 2007). Podobně sociální pole po stovky generací utvářené jako síť vztahů „tváří vtvář“, ato vztahů jak dvou jedinců, tak sociálních skupin, eroduje apo etapě atomizovaného davu před televizní obrazovkou (Riesman, 1968) vzniká nová virtuální sociální realita vkyberprostoru. Nové sociálno má specifický druh strukturace sfluktuující identitou, sneomezeným prostoročasem, sdestrukcí rolí astatusu.

Sociálno– jeho prvky, sociální entity adynamika– je vurčitém vztahu kjeho výchozí základně, kbiologické skutečnosti. Vztah biologického asociálního, jejich proměna představuje určité mystérium, ato jak vřádu evoluce, tak ivsoučasném každodenním utváření reality. Není náhodou, že chápání společnosti jako živého organismu má vsociologii bohatou tradici. Vhistorii sociologie můžeme pozorovat vlny zdůrazňování atributů společnosti jako organismu. Tyto vlny vycházejí zuvědomování si „biologického“ jako kolébky sociálního. Společnost jako sociální entita získává charakter organismu nejen svou strukturou afunkcemi jeho částí vůči celku, ale také svou „životností“, životem, „vitae principle“. Naléhavě se vynořuje otázka, co je vlastně životem, životností vpřípadě sociální entity. Prvním krokem je hledání vymezení vůči životu. Včem je rozdíl mezi životem biologickým asociálním, včem je podstata sociálního života?

Při srovnávání biologického asociálního organismu viděl Herbert Spencer rozdíl vrozložení vědomí. Zatímco ubiologického organismu jsou nositeli vědomí pouze některé prvky, vsociálním organismu je nositelem vědomí každý prvek– jedinec. Můžeme jít ještě dále vtomto smyslu stezí, že vsociálním organismu– sociální entitě– je vědomí atributem jeho prvků– jednotlivých lidí –, ale celek– sociální entita– vědomím obdařena není.

Na určení života člověka existuje dokonce metodika aprávní norma, tou je aktivita mozku. Ztoho odvozeně můžeme snad říci, materiální základ vědomí. Tímto směrem půjde ihledání sociálního života jako materiální sociální základny vědomí amysli. Sociální život, život sociální entity stimuluje vznik arozvoj vědomí svých členů arozvoj lidské mysli. Sociální život se rozvíjí tam, kde lidská mysl slouží prohlubování vědomí asociální entita napomáhá tomuto procesu. Naopak život sociální entity, tedy sociální život, zmírá idolatrií[3] jakéhokoliv druhu aodcizováním člověka. Technologický pokrok arůst konzumní úrovně života zdaleka nemusí rozvíjet sociální život avitalizovat sociální entitu, ba právě naopak, mohou být průvodním jevem sociálního umírání, aniž by si to sociální entita uvědomovala.

Biologický život je syntéza kontinuity adiskontinuity, přičemž obě stránky dynamiky mají nezastupitelné funkce. Kontinuita zajišťuje kumulaci asyntézu hodnot (poznání, informací, infrastruktury), diskontinuita je výrazem změny, opouštění zastaralého apřekonaného, vytváření prostoru pro nové hodnoty. Smrt má pro biologickou realitu stejný význam jako zrození. Zrození asmrt určují rytmus biologického života. Zrození asmrt jsou hraniční body životní dráhy, která je členěna do jednotlivých fází či stádií života. Událost zrození audálost smrti jsou spojeny životní drahou člověka, rozdělenou na několik úseků, které se odlišují obsahem afunkcí jak ve vztahu kčlověku, tak ke společnosti. Erik H. Erikson (Erikson, 1999) kvalitativně odlišná období života nazývá stadii, jejich celek životním cyklem, který vpojetí autora tvořilo nejdříve osm stadií aposléze byl doplněn odeváté stadium. Erik H. Erikson charakterizuje stáří především moudrostí aintegritou.

Jednotlivé fáze života mají svou specifickou kvalitu afunkci pro jedince ipro společnost. Hlavní životní fáze, jejichž jedinečnost je zvláště vyhraněná, mají své pojmenování. Mluvíme odětství, mládí (Macháček, 2011; Ondrejkovič, 1997) dospělosti astáří. Jedinci nacházející se vtěchto fázích mají své pojmenování vyjadřující kvality fáze, kterou procházejí. Mluvíme odětech, mládeži, dospělých aseniorech. Jednotlivé vědní disciplíny se zabývají těmito kategoriemi podle svého předmětu bádání, přičemž využívají poznatků dalších disciplín.

Dětství je první fází života, vněmž se utvářejí základy osobnosti pro celý život. Se změnami společnosti se mění chápání toho, co vlastně dětství je. Objektivně dětství charakterizuje nejvyšší dynamika biologických apsychických změn. Změny ve vztahu společnost–jedinec se následně promítají do proměn chápaní všech procesů, které utvářejí osobnost člověka. Tyto formativní procesy probíhají především vdětství, souběžně svývojovými procesy, ařadu ztěchto procesů ovlivňují. Dějinami pedagogiky se vine polemika, do jaké míry lze na dítě působit, aby se nejednalo opopření jeho svobody aomanipulaci. Alternativní směry pedagogiky někdy dospívají kextrémním závěrům, že by se dítě vůbec nemělo vychovávat (Jůva, 1997). Vtěchto názorech navazují na J.-J. Rousseaua.

Dětství probíhá především vrámci rodiny, která utváří nejranější vrstvu sociálna včlověku. Sociální jevy spojené srodinou jsou určující pro sociální zrání dítěte avývoj jeho psychických funkcí. Proměna rodiny jako instituce se zákonitě promítá do pojetí dětství avýchovy. Základní otázky, do jaké míry respektovat individualitu aosobnost dítěte ajakou míru tolerance, autoritativnosti či demokratičnosti zvolit při působení na dítě, aodpovědi na ně, vyplývají ze společnosti, ajsou proto do značné míry otázkami sociologickými (Havlík, 2002).[4]

Jedná se onatolik závažnou společenskou tematiku, že se kolem řešení uvedených otázek vytvořila samostatná aplikovaná sociologická disciplína „sociologie dětství“. Vsamých počátcích české sociologie byla sociologie dětství koncipovaná jedním ze zakladatelů české sociologie profesorem Arnoštem Inocencem Bláhou, který napsal monografii Sociologie dětství (Bláha, 1946). Po druhé světové válce však nebyla tato disciplína příliš rozvíjena, otázky dětství se řešily spíše vrámci pedagogiky. Kurčité změně dochází vposledním desetiletí na Masarykově univerzitě vBrně, kde se sociologii dětství věnuje pedagogická ipublikační pozornost.

Stáří adětství jsou životní fáze od sebe nejvíce vzdálené, apřesto mají ksobě blízko. Stáří idětství jsou ohraničené nebytím, dítě přichází znebytí, starý člověk do něho odchází. Dítě získává na síle ajeho schopnosti rostou, senior sílu ztrácí ajeho schopnosti klesají. Stáří je obdobím, kdy se jedinec vzpomínkami ve své mysli vrací do svého dětství, ke kořenům akonfrontuje prožitý život shodnotami, které mu byly vdětství předávány aspředstavami, jež měl oživotě. Dětství ajeho obsah jsou důležitým prvkem vživotě člověka, patří konomu Komenského ráji srdce vprotikladu klabyrintu světa (Komenský, 1958), ve kterém člověk ivdospělosti hledá sílu vobtížných životních situacích. Člověk je silný abohatý také svým dětstvím. Zliteratury známe tento mechanismus od nejznámější české spisovatelky Boženy Němcové, která se vnejtěžších chvílích ve vzpomínkách vracela do svého dětství. Součástí kultury by mělo být právo na dětství, které mnoho dětí znejrůznějších důvodů nemá. Připomeňme hladovějící děti, dětské vojáky, děti žijící na ulici avkanálech, dětskou prostituci azneužívání dětí, ale ivytěsnění dětí zpřirozeného světa auvěznění vkyberprostoru svirtuálními postavami počítačových her.

Mládež je sociologickou kategorií ajako sociální skupina se vyděluje vurčité historické fázi vývoje sociálně-ekonomických vztahů společnosti ana určité úrovni rozvoje výrobních sil vrámci sociální struktury. Jsou pro ni charakteristické následující rysy:

- příprava na výkon profese;

- profesionální adaptace aosvojování si profese;

- sociální pozice, vníž nevykonává všechny společenské role (občanské, profesní, rodinné atd.), ale postupně si je osvojuje apřebírá;

- překonávání sociální nezralosti voblasti společenské nadstavby (interiorizace hodnotového systému, akceptování aosvojování si sociálních norem) aosvojování si sociálních kompetencí;

- přechodnost, procesuální charakter kategorie mládeže. Vsociálním věku mládeže dochází kproměně její pozice od objektu společenské péče ke společenskému subjektu.

Stáří je životní fáze člověka ohraničená dvěma časovými body. Horní věková hranice stáří je ostře vymezena smrtí. Spodní věková hranice je rozmazána tím, že jevy aprocesy, které tvoří stáří, do života člověka vstupují postupně. Teprve úhrn těchto jevů aprocesů tvoří stáří. Každý zjevů aprocesů tvořících stáří má svůj vlastní čas avěk, vněmž začne vživotě člověka působit. Tato individuálnost je provázena aposilována jedinečností každého jedince. Stejné jevy aprocesy nastupují ukonkrétního člověka sice vurčitém limitovaném věkovém rozpětí, ale vjiném individuálním věku. Časová diferenciace nástupu jevů aprocesů tvořících stáří vzniká na základě genetické zvláštnosti jedince, jeho životní historie, ale také vdůsledku společenských akulturních faktorů. Patří sem životní styl, zdravotní asociální systém, kvalita životního prostředí, hodnotový systém, charakter práce acelá pracovní oblast. Podle toho, jak se vyvíjí aproměňuje společnost, mění se také stáří ajeho atributy. Můžeme rovněž pozorovat generační podobu stáří. Každá generace má svou podobu stáří atyto generační podoby stáří jsou tím odlišnější, čím žila generace vdynamičtější společnosti, vdynamičtější době. Porovnáme-li seniory před sto lety adnešní seniory, vidíme zcela odlišné stáří. Především by dnešní senioři před sto lety ve svém věku již většinou nežili, protože střední délka života byla otřicet let nižší. Dnešní senioři asenioři počátku 20. století by vypadali jinak, ato nejen oblečením, ale také jejich životní styl by byl odlišný.

Současné stáří je modelováno společností, která adoruje mladí ajeho atributy. Krása člověka se redukuje na krásu vzhledu atěla. Estetickou normou se stává nejen mladé tělo, ale dokonce tělo uměle vytvořené pomocí specializovaných strojů na modelování jednotlivých svalů, plastických zákroků, softwarové grafiky, kosmetických přípravků, každodenní výtvarné aktivity jedinců, zvláště žen, před zrcadlem. Ktomu všemu se přidává obal-design (oblečení), který se ustavičně záměrně aúčelově mění (móda), aby jedinec musel být stále ve střehu aaktivně měnil svůj obal, čímž prokazuje svou mladistvost ato, že je „in“. Vůči těmto požadavkům se současní lidé socializují od nejútlejšího dětství. Již vtomto věkovém období (dětství) nacházíme oběti tohoto společenského trendu spojené smentální anorexií, bulimií, později vpodobě metrosexuálů.

O co náročnější je společnost vpožadavcích na vzhled člověka, oto nižší má požadavky na vnitřní kvalitu člověka. Frommova dichotomie „mít či být“ (Fromm, 2001) se tak dále posouvá ive směru proměny obsahu kategorie „být“. Být již přestává znamenat vnitřní svět člověka, jeho duši, lidství, ale znamená člověka jako produkt designéra, vizážisty, plastického chirurga, kosmetického průmyslu, přípravků na hubnutí, technologií fitness centra, solária. Estetickou normou či ikonou tedy již není jen mladý člověk, ale dokonce jeho jakási umělá náhražka či mediální avirtuální reklamní produkt. Na televizní obrazovce můžeme vidět monstra, která se takovýmto produktům přibližují.

Vtakto zdeformovaném světě působí stáří asenior jako něco nepatřičného, téměř neslušného. Pokud juvenilní až infantilní společnost toleruje nebo dokonce akceptuje seniora, je to senior, kterého až kbizarnosti charakterizují znaky současného hédonismu, včetně mravního nihilismu.

Uvedenými trendy je ovlivněna celá společnost, všechny generace, včetně seniorů. Především senioři, kteří se profesně prezentují, jsou často na špičce těchto trendů. Podobně jako se hovoří oumělé identitě vkyberprostoru aokyborgovi jako osyntéze lidského těla atechnologií, můžeme hovořit onovém typu člověka suměle dotvořeným tělem. Pro tyto zásahy přetvářející tělo přestávají být motivací pouze snahy tělo vizuálně omladit, plastickými operacemi proměňují své tělo imladé dívky.

Bez problémů se shodneme na konci stáří, které je dáno jednoznačně smrtí, podobně jako počátek dětství je dán narozením, ale určit přesněji věk počátku stáří se nedá. Stáří se objevuje postupně, tak jak se stávají vživotě člověka reálnými další adalší jevy aprocesy, charakterizující stáří.

Jevy aprocesy, které naplňují stáří, nemají pouze biologický charakter, ale také psychický, kulturní asociální. Problematika stáří není jen tématem biologie amedicíny, ale také psychologie asociologie. Základna fenoménu stáří je sice biologická, na ní se však vrší psychologické, sociologické akulturní vlivy. Stáří asenioři jsou proto předmětem multidisciplinárního ainterdisciplinárního zkoumání.

Kpochopení fenoménu stáří je nezbytná sociologie ajejí aplikovaná disciplína, sociologie stáří. Sociologie se tradičně zabývá životními fázemi askupinami populace, které jsou obsahem těchto životních fází. Sociologie se zabývá také generacemi, velkými sociálními skupinami, které postupně na své životní dráze procházejí jednotlivými životními fázemi. Vkaždé životní fázi dochází kurčité proměně, modifikaci generace akpřenosu jejího potenciálu na společnost. Životní fáze lze připodobnit koblouku, na jehož počátku, vdětství avmládí, společnost předává své dědictví generaci, ve vrcholu oblouku je generace především subjektem společenské reprodukce ajak se oblouk klene dolů, generace ajedinci, kteří ji tvoří, se ve stáří ze společnosti stahují do sebe avíce či méně dovršují, naplňují svůj život. Životní fáze tak představují „statické složky životní dráhy“, jimiž prochází dynamická složka– generace.

Česká sociologie se ve své historii zabývala především sociologií dětství asociologií mládeže. Sociologie mládeže se včeské sociologii intenzivně rozvíjí od poloviny šedesátých let.[5] Pro sociologii stáří asociologii generací je zajímavé apodnětné navazovat na poznatky sociologie mládeže ogeneraci ve fázi mládí, která se ve svém vývoji zmládí posunula do stáří.

Sociologie věnuje pozornost jednotlivým životním fázím do značné míry na základě společenské objednávky, na základě toho, jaké problémy jsou ve společnosti aktuální. Šedesátá léta byla ve znamení společenského kvasu, který byl vEvropě avUSA do značné míry spojen smladou generací. Mírové hnutí proti válce ve Vietnamu ahnutí hippies vUSA, studentské hnutí vzápadní Evropě istudentské hnutí vČeskoslovensku, usilující oliberalizaci společnosti aopotlačení vlivu stranické byrokracie na společnost, vyvolaly zájem sociologů oproblematiku mládeže. Od šedesátých let byla sociologie mládeže jednou znejrozvíjenějších sociologických disciplín.

O čtyřicet let později se ve společnosti objevil zcela nový fenomén, spojený snad se stejnou generací, ale vjiné životní fázi, fenomén stárnoucí společnosti. Stárnoucí společnost je důsledkem celé řady jevů aprocesů anaopak zapříčiňuje buď jevy aprocesy zcela nové, či alespoň řádově zvyšuje jejich rozsah. Fenomén stárnoucí společnosti zasahuje víceméně všechny evropské státy aspolečnosti tím silněji, čím je daná společnost homogennější. Nositelem stárnoucí společnosti je původní bělošské křesťanské obyvatelstvo, zatímco vprvní či druhé generaci imigrantská populace proces stárnutí společnosti tlumí.

Stárnutí společnosti ajevy sním spojené evropské společnosti zaskočilo. Zastihlo je nepřipravené koncepčně, politicky, ale izhlediska vlastní sebereflexe. Potřeba vnímání, poznání apochopení toho, co se ve společností děje, jaké jsou příčiny ajak na nový stav reagovat, znamenaly novou situaci.

Nastalá situace znamenala výzvu aobjednávku pro všechny vědní disciplíny zabývající se stářím aseniory ivýzvu pro společenskou decizi, která by měla na vzniklou situaci reagovat vrovině koncepční avrovině praktických opatření. Nevýhodou pro decizi bylo, že společenskovědní reflexe stárnoucí společnosti je opožděná anedostatečná. I to způsobuje, že reakce politiků jsou prvoplánové, povrchní azcela vzajetí ideologie neoliberalismu. O nedostatečné reflexi stárnutí české společnosti anepřipravenosti politiků apolitiky na novou skutečnost reagovat je přesvědčena drtivá většina české populace, 72% seniorů a66% ostatní populace. [6]

Současný fenomén stárnoucí společnosti není dočasný výkyv způsobený demografickou vlnou či vlnami, ale jedná se otrvalou proměnu minimálně evropské společnosti. Požadavek rozvoje disciplíny sociologie stáří proto není jen dočasný, nutný pro řešení aktuálního problému, ale sociologie stáří je potřebná jako trvalý gnoseologický nástroj sebereflexe asebeřízení společnosti.

Pro společnost ačlověka měly dalekosáhlé důsledky takové jevy jako vznik arozvoj volného času akategorie mládeže, které byly důsledkem zvýšené produktivity aurčité nadprodukce vdané společnosti. Ta umožnila vyčlenit zpráce po určitou dobu skupinu jedinců, kteří již nebyli dětmi, aumožnit jim, aby se vzdělávali azískávali kvalifikaci pro budoucí povolání. Postupně se zvyšoval podíl jedinců, kteří měli možnost se vzdělávat aprodlužovat dobu, po kterou se vzdělávali. Podobné funkce měl volný čas. Obě kategorie, volný čas amládež, přinesly nárůst tvůrčího ainovačního potenciálu jednotlivé společnosti alidstva. Bez těchto kategorií si nelze představit rozvoj vědy avše, co zvýsledků vědy vyplývá.

Současné proměny stáří aseniorů mohou přinést podobné proměny společnosti jako vznik kategorie mládeže arozvoj objemu aobsahu volného času. Je však otevřenou otázkou, jak se na stáří aseniory dívat. Současná juvenilní politická reprezentace amediální scéna prosazují ve veřejném prostoru vduchu ideologie neoliberalismu pohled na seniory ana stáří jako na něco, co představuje pro ekonomiku aspolečnost zátěž, zbytečný výdaj, něco sčím je třeba se vyrovnat, ale co představuje něco zbytného, co „spotřebovalo“ svůj smysl, „samo sebe“ anyní je „nám mladým, aktivním, produktivním, konkurenceschopným na krku, na obtíž“. „Nebýt starých, společnost by neměla problémy, státní rozpočet by byl vyrovnaný, mladí by nemuseli vydělávat na ty staré.“

Domníváme se, že takový pohled na stáří je zcela chybný. Je třeba vystoupit zdobových klišé, pohledů ahodnocení, vnichž cílovou hodnotu představují ekonomické kategorie ačlověk aspolečnost jsou vůči nim instrumentální aobslužné, astáří chápat vširším kontextu vývoje života, člověka acivilizace. Smysl, význam akvalita společnosti není společnosti jako sociální entitě imanentní, ale je odvozen zmysli avědomí člověka.[7] Podle toho, jaké vytváří společnost podmínky pro rozvoj mysli avědomí člověka, lze hodnotit kvalitu společnosti. Hodnotu každé společnosti určuje dosažená úroveň mysli avědomí člověka.

Vdětství amládí převažuje osvojování si dědictví společnosti alidské civilizace arozvoj kompetencí, potřebných kživotu ve společnosti. Ve fázi střední generace člověk pod tlakem existenčních, pracovních arodinných povinností, dluhů, hypoték abudování kariéry každodenně vstupuje do desítek interakcí, konfliktů, je účastníkem mikro imakro událostí anačerpává zásobárnu zkušeností nejrůznějšího druhu. Získává zkušenosti nejen ovnějším, objektivním světě, ale také zkušenosti ovnitřním světě, sám osobě, jak na určité podněty reaguje, co preferuje, čemu se vyhýbá. Při vyhodnocování těchto zkušeností apři vyvozování závěrů ztěchto hodnocení však není zcela svoboden.

Život ve společnosti také přináší reakce na chování, názory apostoje člověka. Je pod společenským tlakem, který znamená, že určitá reakce je sankcionována ajiná je odměněna. Nejúspěšnější je ve společnosti typ chování člověka, který „jede na vlně“, právě vdaném okamžiku ve veřejném prostoru požadovaného chování, názorů apostojů. Proto včeské společnosti může patřit knejpreferovanějším politik, který byl schopen, víceméně souběžně, za jednu stranu být senátorem, za druhou ministrem ave třetí straně být předsedou. To je právě ta schopnost chytat vlny akariérně surfovat. Ne náhodou jsou dnes největšími antikomunisty bývalí stalinisté, nomenklaturní členi KSČ, agenti adůstojníci STB.

Společenský tlak nejen umenšuje naši svobodu, ale také ničí autenticitu našeho bytí. Mechanismy racionalizace pokřivují reflexi skutečnosti inašeho chování tak, abychom si ve svém sebehodnocení zachovali jakousi mravní integritu, ovšem za cenu falešného vědomí. Jiná je situace ujedinců, unichž vdůsledku narušeného individuálního vývoje chybí Kantův kategorický imperativ či Sokratův daimonion, jedná se například odeprivanty (Drtinová, Koukolík, 1996), kteří se bohužel uplatňují především vpolitice.

Vposlední době lze pozorovat utváření nového typu sociability, která se ve statistickém akulturním pojetí normality může zdát normální, avšak dle chápání normality Ericha Fromma je vznikající typ sociability produktem „nemocné společnosti“ (Fromm, 2009).

Sociabilita se vužším pojetí definuje kompetencemi potřebnými kživotu ve společnosti. Vnašem širším pojetí definujeme sociabilitu jako strukturovanou složku osobnosti, která jedinci komplexně zabezpečuje život ve společnosti aprostřednictvím společnosti. Představuje společnost a„společenskost“ transformovanou do personálního módu, tedy sociálno dané společnosti převedené doindividualizované ajedinečné podoby konkrétního člověka sjeho sociálním polem. Společnost ve svém zájmu nejdříve rozvíjí sociabilitu svých „sociálně se rodících členů“, aby následně prostřednictvím rozvinuté sociability tito jedinci rozvíjeli společnost. Vsociabilitě člena sociální entity dochází kprůsečíku vitální subjektivity člověka sdynamickou složkou sociální entity. Sociabilita je odvozena od společenských vztahů dané společnosti, aje proto vázána na danou společnost, atudíž je také historickou kategorií.

Sociabilita je tvořena všemi složkami osobnosti, které mají vztah ke společnosti aksociálním jevům. Především se jedná ohodnoty, sociální normy chování, schopnost empatie, kompetence reflektovat aanalyzovat sociální jevy ajednat relevantně, kompetence sociální komunikace, interakce akooperace, schopnost navazovat arozvíjet sociální vztahy, schopnost diferencovaného chování vodlišných sociálních skupinách arolích. K sociabilitě patří také sociogenní potřeby aschopnost tyto potřeby uspokojovat. Sociogenní potřeby jsou součástí sociálně zdravého jedince, jedinec postrádající tyto potřeby je svým způsobem deformovaný, nedovyvinutý, je jakýmsi sociálním invalidou. Ksociálnímu zdraví nestačí tyto potřeby mít, ale je nutné je také uspokojovat. Sociogenní potřeby jsou na různé úrovni, vyvíjejí se ado značné míry ovlivňují sociabilitu člověka[8]. Řečeno ve zkratce, sociabilitu chápeme jako subjektivně přetvořený otisk společnosti ve struktuře osobnosti jedince.

Můžeme hovořit omodální sociabilitě či osociabilitě modálního člověka anebo také ourčitém rozptylu sociability vdané společnosti. Tento rozptyl znamená pásmo, vjakém se pohybují znaky tvořící sociabilitu. Na okrajích tohoto pásma se nachází sociabilita spojená sdeviací až patologií.

Jedinci zokraje pásma sociability jsou ve společnostech používáni ve specifických situacích. Po listopadu 1989 široká amnestie přispěla kdestabilizaci české společnosti, spokračující druhou válkou vIráku byli ve stále větším měřítku americkou armádou využíváni propuštění vězni zamerických věznic. Personál německých koncentračních táborů za druhé světové války, lékaři provádějící pokusy na živých lidech, mučitelé vAbu Gray, to vše jsou skupiny lidí se sociabilitou mimo pásmo normality. Součástí výcviku vojáků je ve značné míře přeprogramování jejich sociability, protože antropologickou konstantou sociálního chování člověka je nezabíjet druhého člověka. Tato konstanta má vedle biologicko-antropologického rozměru irozměr sociální aduchovní. V křesťanské kultuře kzákladům chování člověka patří příkaz „nezabiješ bližního svého“. Úcta arespekt kživotu je neopominutelnou součástí idalších světových náboženství buddhismu ahinduismu minimálně dvě apůl tisíciletí.

Přesto stále vidíme znova aznova zabíjení lidí, jak jedinci, tak velkými skupinami, případně státy. Vpřípadě individuálních vražd si společnost ajedinci patologii takového činu uvědomují. Vpřípadě států je však zabíjení lidí tolerováno či dokonce vnímáno pozitivně. Čin ojedinělého střelce vNorsku vyvolal celosvětové zděšení, ikdyž přesněji řečeno, šlo o„mediální“ zděšení. Stejné činy či masovější zabíjení lidí, pokud za ním stojí jedinec sodpovídající funkcí, je vnímáno jako něco normálního. Oběti z11. září 2001, které zahynuly po nárazu letadel do Obchodního centra vNew Yorku, jsou každoročně celosvětově pietně vzpomínány, na oběti bomb zletadel NATO vJugoslávii, kterých je zhruba stejně, si svět asvětová média ani nevzpomenou.

Sociabilita, ač smysly nepostižitelná, patří kvýznamným atributům sociálna akonkrétní společnosti. Pozitivní sociabilita patří ktomu, co nazýváme sociálním kapitálem.

Sociabilita je strukturována vzávislosti na struktuře společnosti aje také produktem sociálního vlákna[9]. Součástí sociability je ijazyk. I když mateřský jazyk je jeden, tak každé sociální vlákno tento jazyk individualizuje, přestože je současně jazyk individualizován také aktuálně vrámci mladé generace. Tyto vztahy však nemají kauzální, ale pravděpodobnostní charakter, adalší znaky sociálního apsychického charakteru mohou tyto sociální souvislosti utlumit či popřít.

Sociabilita jako fenomén ijako atribut určité entity má svou historii adynamiku. Dynamika je živá stránka sociability, na kterou je neustále působeno ve směru narušení její stability apřeměny. Historie znamená uzavřenou minulost sociability, její předchozí stavy, které byly výrazem dynamiky. Sociabilita nemůže být izolována od společenských procesů, od společenských změn, ale naopak zákonitě na tyto změny reaguje aproměňuje se. Odtud pramení často zmiňované stesky akritika mladých ze strany starší generace akritika starých ze strany mládeže. Tato vzájemná generační kritika je známá od starověku aje oboustranně oprávněná.

Posunutá či modifikovaná nastupující sociabilita je věcnou příčinou současné mezigenerační tenze mezi mládeží astarou generací. Pravděpodobně nikdy nebyly mezigenerační vztahy tak špatné jako vsoučasnosti. Za dvaadvacet let od listopadu 1989 došlo ke změnám ve společnosti vtolika rovinách, že je zákonité, že se mění imodální sociabilita. Změny ve společnosti, inovace, se převážně prosazují prostřednictvím mladé generace, takže tenze ve společnosti mezi mladou astarou generací je současně také konfliktem dvou typů sociability. Tak jako vlese nevykvetou fialky naráz azasazená semena nevyklíčí najednou, tak ani umladé generace se neprosadí modifikovaná sociabilita uvšech jejích členů vjednom okamžiku. Druhá věc je, že ivbudoucnu vrámci strukturace budou rozdíly vinteriorizaci modifikované sociability. Nový typ sociability se tvoří vprůsečíku působení dvou faktorů, ideologie neoliberalismu aspolečenské praxe. Jejími subjekty anositeli ve společnosti je nejdříve ta část mladé generace, která se podílí na destrukci anegaci dosavadních typů sociability akonstrukci nového typu sociability. Tyto znaky jsou nejvíce koncentrované, atudíž nejvíce nositelů nové sociability je ve věkové skupině 25–43 let vprůsečíku politiky aekonomie, moci apeněz. Vyhraněnými představiteli jsou klientelističtí manažeři, podnikatelé na hraně či za hranou organizovaného zločinu, lobbisté apolitici. Nový typ sociability je tvořen následujícími znaky:

- Politika se odpojila od veřejné služby astala se nástrojem kindividuálnímu askupinovému obohacení pomocí jakýchkoliv prostředků.

- Získávat peníze prací, zvláště manuální, je nedůstojné.

- Dochází katrofii až kzániku něčeho tak nehmatatelného, jako je Kantův kategorický imperativ, Sokratův daimonion či svědomí.

- Lhaní avydírání je projevem politické apodnikatelské kompetence.

- Kvalita jedince se prokazuje agresivní jízdou ve „značkovém autě“ (programově aokázale nerespektující pravidla silničního provozu, stejně jako další právní aspolečenské normy), značkovým oblečením, luxusní spotřebou; návštěvou luxusních restaurací aerotických klubů.

- Názorová apolitická flexibilita se projevuje vprocházení dalšími adalšími politickými stranami podle osobního prospěchu.

- Atrofie až zánik takových vlastností jako empatie asoucit, které jsou nahrazeny pohrdáním vůči méně majetným, uživatelům hromadné dopravy, pragmatismem aservilitou vůči těm, jejichž sociální status nese potenciál možného využití kvlastnímu prospěchu.

- Součástí ideologické výbavy se stává sociální darwinismus. Kdo je schopnější, má právo vkonkurenčním boji vydírat, okrádat, podvádět ty méně „schopné“, kteří nemají právo na důstojný život apřípadně ani na život.

- Součástí životního stylu se stává milenka či nová „VIP“ manželka. Statut VIP ženy je konstruován mediálně.

Nová sociabilita se objevuje ve společnosti nejdříve na místech pro její vznik nejvíce příznivých apostupně se šíří ijako nápodoba sociálně prestižního vzoru. A jako když vobdobí sucha vAfrice krajina postupně vysychá tak, že nejdříve zůstávají jezírka, která se zmenšují, až zůstanou louže aity posléze vyschnou, podobně ve společnosti zůstávají „jezírka alouže“ alternativní sociability při „šíření sucha aúhoru“ nové sociability.

Mezigenerační napětí vzniká také vdůsledku rozporů mezi různými typy sociability, jejichž subjekty jsou generace. Eroze starého typu sociability akonstrukce nového typu sociability neprobíhá diskrétně mezi generacemi, hranice nejsou ostré, ale kontinuální. Pod tlakem nových sociálních podmínek azměněné sociální pozice mámodifikace sociability odlišnou dynamiku vnepřímé závislosti na věku. Mladší generace jsou flexibilnější, aproto se rychleji nové podmínky astimuly promítnou do sociability. Vpolovině devadesátých let jsme vreprezentativním výzkumu hodnotových orientací[10] zjistili rozdíly vhodnotové orientaci mládeže astřední astaré generace. Nejvýznamnější rozdíl byl vnárůstu významu majetku apoklesu významu sociálních hodnot umládeže. Když jsme spočítali indexy hodnot pro populační ročníky, které tvořily mládež vosmdesátých letech, zjistili jsme, že oproti hodnotové orientaci těchto věkových ročníků vživotní fázi mládeže osmdesátých let došlo kposunu hodnot majetku asociálních hodnot ve směru khodnotám mládeže devadesátých let. Tedy také tato generace reagovala na novou společenskou situaci ve stejném směru jako současná mládež, avšak méně výrazně. Tato složka sociability ilustruje dynamiku utváření apřetváření sociability vgeneračním rozměru. Při dalších analýzách sociálního chování seniorů mějme tedy na paměti kategorii generační sociability ajejí dynamiku.

Ve věku střední generace „za pochodu“ či dnes spíše „za běhu“ je jedinec neustále atakován novými anovými podněty, zkušenostmi, musí reagovat neustále vnových situacích, ve stavu nedostatku skutečných informací apermanentního zahlcování pseudoinformacemi, bez schopnosti jejich kontextuálního zpracování. Zásoba zkušeností roste, ale převážně zkušeností stejnorodých. Zatímco současná stará generace disponuje zkušenostmi zřady politických uspořádání azradikálně odlišných situací společnosti (první republika, druhá republika, okupace, poválečné období, politické procesy padesátých let, „zlatá šedesátá“, pražské jaro, srpen 1968, posrpnová normalizace, listopadový převrat, polistopadová normalizace, budování kapitalismu aneoliberální společnosti), ve střední generaci stále větší podíl tvoří ti, kteří zažili pouze budování kapitalismu. Stará generace zažila také řadu „dějepisů“, řadu interpretací stejných historických událostí, zatímco střední generace zažila pouze jeden výklad dějin, přičemž stále více se blížíme stavu, kdy je zákonem určeno, co si smíme myslet, jaký máme mít názor. Charakteristické pro střední generaci je:

- neustálý tok nových zkušeností, podnětů;

- malá historická aspolečenská diverzita zkušenosti, která se směrem ke stáří zvyšuje;

- tlak společnosti na chování, názory apostoje jedince aztoho vyplývající menší svoboda aautenticita bytí;

- nedostatečné programové vybavení kvyhodnocení zkušeností akreflexi společnosti aksebereflexi postavení ve společnosti avtotalitě bytí. Spřibližováním ke stáří toto programové vybavení vzrůstá.

Některé rysy životní fáze střední generace jsme popsali pro snadnější pochopení odlišné situace vnásledné životní fázi– ve stáří. Vpřechodu mezi střední fází astářím má proměna některých jevů kontinuální charakter, plynule se mění již ve střední fázi apokračuje ve stáří, zatímco jiné jevy mají diskrétní charakter. Vjednom okamžiku jsou avdalším nejsou. Příkladem je odchod do důchodu. Jeden den je člověk zaměstnaný, má určitý sociální status, je součástí určitého pracovního kolektivu se sítí mezilidských vztahů, vykonává práci určitého charakteru, má určitý životní styl, socioekonomickou úroveň adruhý den nic ztoho neplatí. To se týká jak znaků sociálního, tak psychického charakteru.

Stáří má potenciál znaků, jejichž souhrn vytváří novou kvalitu přístupu ke společnosti akživotu. Tak jako vše, itento potenciál je diferencovaně jednotlivci naplňován. Ve stáří dochází ksouběhu aprůsečíku skutečností, které mohou nastat teprve ve stáří. Senior má největší zásobu životních zkušeností, zažil společnost vrůzných kritických akrizových situacích, různé politické reprezentace srůznými politickými programy, získal nadhled nad společenským děním, své společenské apolitické zkušenosti zobecnil, apředevším si vytvořil programy pro analýzu, hodnocení apochopení společenského dění. Stoupá odstup od dění ve společnosti, od jevů kolem něho, kontext, vněmž vnímá nové události, je širší, protože zahrnuje období 50–60 let, zkušenosti prožité vrůzných životních fázích avrůzných rolích. Stejná událost je prožívána odlišně vmládí, středním věku ave stáří. Životní pole člověka ajeho časoprostor jsou ve zvláštní vazbě na životní dráhu člověka. Od dítěte, které prožívá svůj život teď atady, se čas aprostor postupně rozpíná. Takže zatímco objektivně se posunem na životní dráze minulosti vzdaluje, subjektivně se mu minulost přibližuje. Pro osmileté dítě byla vroce 1953 druhá světová válka nesmírně vzdálená, ale za padesát let mu je paradoxně blíže. Starověké civilizace jsou vdětství neskutečně časově vzdálené, ale za dalších třicet nejsou subjektivně vzdálenější, což objektivně jsou, ale naopak jsou mnohem bližší. Důsledkem je, že časoprostor seniora je mnohem rozlehlejší než časoprostor mladého člověka.

Současně se stárnutím se čas subjektivně zkracuje. Den, týden, měsíc, rok jsou ve stáří pocitově kratší, než tomu bylo vdětství avmládí. Oba jevy, zkracování prožívaného času apřibližování minulosti, jsou projevem komprimace času. Kté dochází vinterakci psychického asociálního času sčasem fyzikálním či chronologickým. Na počátku života jedince je čas budoucnosti aminulosti prázdný, existuje pouze přítomnost. Život je potom jako přesýpací hodiny, jak narůstá minulost jedince, tak se úměrně zkracuje jeho budoucnost.

Zhlediska poznávání dítě psychicky charakterizuje tzv. „bodový modus“ (Donaldsonová, 1992), který vyjadřuje časově iprostorově bod aje vymezen pojmy tady ateď. Druhý stupeň M. Donaldsonová nazývá „přímkový modus“. Vtomto modu psychika již vnímá události na časové ose minulost–budoucnost. Vetřetím stupni „konstrukční modus“ znamená rozšíření psychiky odalší dimenzi aobrazně řečeno po bodu apřímce se jedná orovinu. Na úrovni tohoto modu si jedinec uvědomuje, že jeho osobní zkušenost se může udát „kdykoli akdekoli“. Čtvrtého stupně, který M. Donaldsonová nazývá „intelektuálně-transcendentní modus“, nedosahují lidé automaticky. Dosažení čtvrtého modu je otázkou vývoje menšího počtu jedinců. Tento modus je výrazem intelektuálního tvořivého přesahu na úrovni logického aabstraktního myšlení.

I když model M. Donaldsonové není explicitně zaměřen na čas, určitou souvislost zde vidíme. Zatímco na počátku života je minulost abudoucnost prázdná adítě vnímá tady ateď, během života se postupně vmysli minulost abudoucnost zaplňuje. Budoucnost je zaplňována vizemi, životními cíli, představami, tedy myšlenkovými konstrukty vztaženými kbudoucnosti. Od určitého bodu životní dráhy toto vztahování kbudoucnosti začne klesat. Pozorovatelné to je zvláště na generačním vyhasínání intencionality, tedy ztrácení životních cílů od věku starší střední generace dále.

Časový prostor minulosti je naopak zaplňován neomezeně věkem, čím více je časový prostor zaplněn, tím je prostor subjektivně menší avněm obsažené události se přibližují. Komprimaci času lze současně chápat jako časovou expanzi mysli.

Na expanzi času aprostoru se podílejí složky životního pole, mentální asociální pole. Prostřednictvím vzdělání akultury, zvláště umění, je původně prázdný čas aprostor vyplňován informacemi, ději, událostmi, strukturami, emocemi, což způsobuje mentální komprimaci akondenzaci času ve vědomí člověka. Podobně jako hmota vytváří svůj prostoročas, vitalizací minulosti prostřednictvím kultury, umění avědy ve vědomí člověka je konstruován apermanentně dekonstruován časoprostor. I to způsobuje kulturní agenerační dimenze stáří. Životní pole seniora, jeho časoprostor, je produktem jeho předchozího života, jak generačního, tak individuálního. Současná generace seniorů je poslední generací gramotné kultury (Ong, 2006). Své životní pole ačasoprostor utvářela po celý život určitým typem kulturního života, určitou četbou, divadelní afilmovou kulturou, což vnásledných generacích je již neopakovatelné. Určitý typ historického vědomí touto generací seniorů končí, současná střední, ale především mladá generace nejenže nezná historii, ale historie ji ani nezajímá. Mladá generace je vnořena do kyberprostoru, jehož prvním ontickým aktem je destrukce časoprostoru přirozeného světa. Současné mládeži je blízký dětský bodový mód „tady ateď“. Pochopitelně, že takto charakterizovaná kompetence stáří má modelový charakter. Tak jako je individuální život, tak jsou také individualizovaní senioři ajejich stáří. Uvedený model popisuje potenciál, který je obsažen ve fenoménu stáří.

Druhý znak charakterizující stáří je získaná svoboda. Pout, která svazovala člověka před stářím, je celá řada. Obecný společenský tlak ke konformitě, ke sdílení názorů adodržování sociálních norem je doprovázen itlakem vyplývajícím zpožadavků profese. Vřadě výzkumů kvalitativního ikvantitativního charakteru vnašem grantu byl význam získané svobody seniory opakovaně zdůrazňován. Vprvním plánu se jedná osvobodu vjednání anaplňování životního stylu, ale návazně se senior osvobozuje ive svých názorech, postojích acelkově se prohlubuje autenticita jeho bytí. Také chápání svobody ve stáří je velice individuální vzávislosti na životní historii ana osobnosti jedince. Příkladem může být poznatek zkvalitativního výzkumu technikou hloubkového rozhovoru, vněmž významná vědkyně ocenila na stáří získanou svobodu při volbě četby. Zatímco celý život musela preferovat studium odborné literatury pro svou vědeckou práci, ve stáří mohla číst odbornou literaturu pouze podle svého zájmu, podle své svobodné volby.

Již ve středním věku rodičů se jejich děti postupně osamostatňují asenioři pak již nejsou zatíženi péčí oděti aodpovědností za ně. I vroli rodičů jsou ve stáří osvobozeni od povinností aje posílena jejich svoboda.

- rozšiřování vědomí od ega kširším entitám (rodina, národ, lidstvo, příroda, vesmír);

- posun ega na ose od vazby na hmotný časoprostor kinformační (spirituální) dimenzi jsoucna.

Tab. 1 Moudrost (pramen: Výzkum 2. Senioři vstárnoucí české společnosti)

15–60 %

61 % a více

Zkušenosti

24

22

11

14

12

13

21

1.2 VNÍMÁNÍ STÁŘÍ ASENIORŮ ČESKOU POPULACÍ

SROVNÁNÍ SPŘEDCHOZÍMI ŽIVOTNÍMI FÁZEMI

Table of Contents

Předmluva

Úvodem

1. Stáří v sociální evoluci a v životě člověka

1.1 Sociologie stáří

1.2 Vnímání stáří a seniorů českou populací

Srovnání s předchozími životními fázemi