Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MUDr. Marie Svatošová

VÍME SI RADY S DUCHOVNÍMI POTŘEBAMI NEMOCNÝCH?

Recenzentka: Mgr. Dana Jurásková, Ph.D., MBA

Autor předmluvy: Mgr. et Mgr. Marek Orko Vácha, Ph.D.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Photo © fotobanka allphoto, 2012
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2012
Fotografie z archivu autorky.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 4780. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 112
1. vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4107-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7972-0 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7973-7 pro formát EPUB

Motto

„Není možné násilím přinutit květinu, aby rozkvetla – musí nejprve pomalu dorůst ke zralosti, teprve potom se projeví její krása. Stejně tak není možné urychlovat čas Ducha. Bůh má dost síly, aby dal životu každého člověka zralost, avšak čas a okolnosti zná pouze on.“

G. Zevini, G. Cabra

Věnování

S velkou vděčností věnuji tuto knihu in memoriam svému učiteli, P. MUDr. Ladislavu Kubíčkovi, lékaři a knězi v jedné osobě, který mě na mé životní i profesní dráze doprovázel téměř tři desetiletí, věnoval mi spoustu svého času a mnohému mě stačil naučit dříve, než byl na své faře v Třebenicích 11. září 2004 zavražděn.

P. MUDr. Ladislav Kubíček u pacientky v Hospici Anežky České, leden 1996

Předmluva

Čtenář právě otevírá knihu, jejíž každé slovo je kryto životem. Při pohledu na životní dílo Marie Svatošové, které doufejme ještě zdaleka není ukončené, je až neuvěřitelné vidět, co všechno se za jeden život dá stihnout. Autorka iniciovala hospicové hnutí v České republice, se spolupracovníky založila první hospic u nás a svým způsobem se podílela na založení každého z dnes existujících 14 lůžkových hospiců na území naší vlasti. Dr. Svatošová prožila podstatnou část svého života u lůžek umírajících, byla přítomna nadějím a bolestem stovek, či dnes již tisíců pacientů, mnohé z nich doprovodila až ke smrti a, řečeno vědeckým žargonem, nasbírala obsáhlý empirický materiál. Autorka sama by to však takto dozajista nepojmenovala. V úvodu knihy připomíná, že čtenář nemá čekat žádnou velkou vědu a že každý pacient je svým způsobem vesmír sám pro sebe, žádající individuální přístup, vzpírající se nějaké obecné metodologii. Ve smyslu metodologie přírodovědecké, statistického zpracování, prezentace výsledků a diskuze se opravdu o vědu nejedná.

Jedná se však o mnohem víc, jedná se o umění doprovázet, umění, které je mnohem náročnější než sběr dat. Proces umírání je zvláštní tím, že v něm jde doslova o všechno. Otázky existence či neexistence Boha, které tak rádi nezávazně řešíme, když jsme zdraví a odpočatí, otázky lásky a odpuštění dostanou na smrtelné posteli zcela jiný rozměr. Všichni máme spirituální potřeby, všichni toužíme, aby náš život byl naplněn smyslem, všichni bychom chtěli zemřít s pocitem, že jsme se alespoň pokusili učinit tento svět o málo lepším místem k přebývání, než byl svět, do kterého jsme se narodili. Někteří z nás s tímto pocitem umírají, jsouce smířeni s Bohem i s lidmi. Co ale, pokud nejsme? Co dělat, když na smrtelné posteli bilancujeme život tím či oním způsobem nevydařený, zpackaný, co když nejsme smířeni ani se světem, ani s lidmi a v důsledku ani s Bohem? Jedním z přesných postřehů této knihy je ten, že spirituální potřeby mají obecně spíše překvapivě „nevěřící“ než „věřící“ (autorka sama se tomuto rozdělení brání) a že obecně, i když s mnoha výjimkami platí: „Umíráš, jak žiješ.“ Velikým krokem vpřed – ať již bychom sami sebe klasifikovali ve smyslu náboženského vyznání jakkoli – je umírat s pocitem odpuštění všem, kteří nám v životě ublížili. Mnohem obtížnějším krokem je odpustit sám sobě, a pokud je ještě možné, o odpuštění požádat. Potřeby milovat a být milován, odpustit a zemřít smířen jsou potřeby obecně všech lidí, bez ohledu na to, ke kterému náboženskému systému, ke které víře či nevíře se za života hlásili.

Autorka se nijak netají se svým katolickým přesvědčením, ovšem neustále zdůrazňuje při přístupu k pacientovi pokoru a respekt k její či jeho osobní svobodě, jemnost a citlivost při vykomunikování tak obtížných témat, jako je právě uspořádání posledních věcí. V tomto smyslu je kniha velmi silným vzkazem především určitému typu věřících všech denominací, kteří by rádi viděli svět rozdělen na černou a bílou. Četné kazuistiky v knize vykreslují fakt, že každý z pacientů je vesmírem pro sebe, že každý příběh je jiný a že ke každému je potřeba přistupovat velmi individuálně.

Moderní medicína se soustředila na biologickou stránku pacienta, na jeho fýsis, zdařilo se jí člověka doslova rozmontovat na jednotlivé součástky a dosáhla v tomto směru neobyčejných úspěchů, antibiotiky počínaje a nejmodernější robotickou chirurgií konče. Všechno to, co tento analytický přístup dokázal a objevil, je pravda. Knížka, kterou čtenář právě drží v ruce, však připomíná, že to ale není poslední pravda o člověku, že za tečkou přírodovědecké pravdy ještě příběh dále pokračuje. Že kromě biologického rozměru člověka jsou zde ještě ony psycho-socio-spirituální dimenze, neméně důležité, a že duchovní potřeby nemocných jsou faktem, který, i když nám nevykreslí křivku na záznamník či není nijak měřitelný, se může ukázat i mnohem podstatnějším problémem, než je fyzická bolest.

Říká se, že pokud bychom zacházeli s věcmi jako s lidmi, dostaneme se do animizmu či nejrůznějších mytologií. Možná nám v současnosti hrozí problém přesně opačný, kdy právě z důvodu onoho rozložení člověka na sumu tkání a orgánů potřebující případné opravy zacházíme s lidmi jako s věcmi a tento přístup nás vede do hluboké dehumanizace. Věřím, že knížka, kterou čtenář právě drží v ruce, se stane cenným nástrojem, který pomůže vnímat pacienta se všemi jeho vzpomenutými rozměry, a přispěje nejenom k tomu, abychom s věcmi zacházeli jako s věcmi, ale především s lidmi jako s lidmi, s vědomím veškeré mnoharozměrnosti a důstojnosti, kterou je lidská bytost obdařena.

Marek Orko Vácha

Úvod

Víme si rady s duchovními potřebami nemocných? S hledáním vyčerpávající odpovědi na tuto otázku nejsem a nikdy nebudu hotova. Složitost vyplývá z toho, že každý pacient je jedinečnou, neopakovatelnou bytostí, se svou vlastní osobní historií, vlastním vnitřním světem, do kterého může druhý nahlédnout jen tehdy, když mu to dotyčný člověk dovolí, a jen do té míry, do jaké mu to dovolí.

V medicíně platí, že je lépe nemocem předcházet než je léčit. Protože totéž platí o nedorozuměních, budiž hned v úvodu jasně řečeno, pro koho tato knížka napsána není. Nebezpečí totiž spočívá v tom, že její název může zaujmout právě ty, jimž primárně vůbec určena nebyla – nemocniční kaplany. Na rozdíl od nich nemám teologické vzdělání a z tohoto pohledu jsem pouhý laik. Mám však víru a mám za sebou více než padesát let práce s nemocnými a neodbytnou potřebu své zkušenosti, posbírané v průběhu profesní dráhy, předat zdravotníkům i nezdravotníkům, věřícím i nevěřícím. Nejen zdravotník, ale každý se s velkou pravděpodobností jednoho dne ocitne v roli osoby doprovázející vážně nemocného nebo umírajícího. Pak mu moje zkušenosti s diagnostikou duchovních potřeb mohou přijít vhod. O nich se u nás stále ještě málo přemýšlí, málo hovoří i málo píše. Jde o oblast, v níž jsou dezorientovaní nejen zdravotníci, ale v důsledku dlouhodobé ateistické výchovy je zmatená a mnoha předsudky zatížená i velká část české populace. I když – něco málo se tu přece jen změnilo. Mladí zdravotníci dnes už vycházejí ze škol s určitým povědomím o tom, že nějaké duchovní potřeby nemocný člověk má, že v rámci holistického přístupu by je neměli podceňovat a v rámci partnerského přístupu by je měli respektovat. Ze zahraničních stáží se vracejí s překvapivým zjištěním, že věřit v Boha a posmrtný život je tam pro většinu lidí naprosto normální každodenní záležitostí. Doma pak narazí na problémy, s nimiž si většinou moc nevědí rady. Pokud jim v tom tato kniha aspoň trochu posvítí na cestu, budu spokojena.

Jsem si plně vědoma toho, že zde nabízím pouze jeden z mnoha možných úhlů pohledu. Ano, je to pohled jednostranný. Nabízím ho však záměrně jako alternativu a doplněk k tomu, čím byla systematicky, pregraduálně i postgraduálně, krmena a formována moje generace – jako doplněk k pohledu materialistickému, který v lidské bytosti viděl pouhou pracovní sílu.

Nečekejte v knize žádnou velkou vědu. Naši nemocní, a zejména umírající, na ni nejsou zvědaví. O to víc si uvědomují, možná poprvé v životě, svoji největší duchovní potřebu. Máme ji všichni bez rozdílu – je to potřeba milovat a být milován. Od ní se pak odvíjejí, nebo s ní tak či onak souvisejí, i duchovní potřeby další.

Ještě na jednu skutečnost chci upozornit hned v úvodu. Stejně jako nemůže oftalmolog napsat skripta z gynekologie a internista učebnici chirurgie, ani já nemohu psát o víře a duchovních potřebách muslimů, hinduistů a vyznavačů mnoha dalších nekřesťanských náboženství. Čtenáře, který bude v této knize marně hledat podrobné odpovědi na takové otázky, jsem proto nucena odkázat na jiné, kompetentní autory. Já mohu psát pouze o tom, co mám sama prožité, zažité, z čeho žiju a čerpám sílu v životě osobním i profesním. Obrátí-li se na mne pacient vyznávající jiné než křesťanské náboženství, pokládám za svoji povinnost zprostředkovat mu kontakt s jeho duchovním. Od Matky Terezy jsem se naučila úctě a respektu k víře prožívané „jinak“ a už se tolik jako dřív netrápím ani tím, že někdo v mé blízkosti není pokřtěný.

Marie Svatošová

1 Realita jako výchozí pozice

1.1 Abychom si rozuměli

Běžně se vmezilidské komunikaci stává, že jeden řekne „A“ adruhý slyší „B“. Aproblém nedorozumění, který někdy může přerůst ivnepřátelství, je na světě. Proto bych hned na začátku ráda vysvětlila, jak některé pojmy, které se na dalších stránkách budou častěji vyskytovat, chápu já.

Ačkoliv nemám ráda, když se lidé dělí na věřící anevěřící, vidím, že jsem sama toto označení použila už vúvodu anevyhnu se mu ani vdalším textu. Budu nucena je používat, ale vžádném případě nejsou míněna vesmyslu „černí“ a„bílí“, neřkuli „svatí“ a„hříšní“. Někde však hranice mezi nimi– pro účely této publikace– definována být musí. Dohodněme se tedy, že ta pomyslná hranice leží na horizontu, tedy vmístě, kam až všichni dohlédneme, vmístě, za které, ať koukáme, jak koukáme, nikdo znás nevidí. Dohodněme se, že onou pomyslnou hranicí bude smrt. Předpokládám, že její existenci inevyhnutelnost připouštíme všichni. Je to tedy pevný bod, který nikdo nezpochybní. Adál už je to jednoduché. Kdo má svůj životní cíl umístěn kdekoliv před touto hranicí nebo vní, je zde označován jako nevěřící, kdo má svůj životní cíl umístěn za horizontem, je zde označován jako věřící, ato bez ohledu na příslušnost kté které církvi.

Protože je však kolem nás spousta dalších lidí, kteří svůj názor takto jednoznačně vyhraněný nemají, vypomůžeme si třetím pojmem, asice hledající. Tím zde budou myšleni lidé, kteří aspoň občas připustí, že možná něco nebo někdo za hranicí smrti je, ataké ti, kteří otom už sice nepochybují, ale zatím se jim stím „něčím“ nebo „někým“ nepodařilo navázat osobní vztah. Leč snaží se oto.

Ikdyž knihu budou číst asi především zdravotní sestry, stímto pojmem se vní moc často nesetkáte. Záměrně volím obecnější výraz zdravotník, zahrnující celou širokou škálu zdravotnických profesí, včetně lékařů, ale inelékařských apomáhajících profesí, jejichž nositelé přicházejí do styku snašimi pacienty.

Kdekoliv mluvím odoprovázejících, míním kromě zdravotníků aduchovních také rodinné příslušníky apřátele pacienta, jestliže se role doprovázejícího ujali.

Nemocniční kaplan je pojem vesvětě běžný, vrůzných zemích sice různě nazývaný, ale obsahem vpodstatě stejný. Unás je to pro mnohé zdravotníky pojem záhadný až podezřelý, protože byl teprve nedávno definován aoficiálně přijat. Jde oprofesi, která dosud vevětšině zdravotnických zařízení atýmů scházela. Právem lze očekávat, že se vnich vbrzké době bude objevovat častěji, azdravotník, který chce být „in“, by se onáplni práce tohoto nového kolegy či kolegyně měl snažit něco bližšího dozvědět, ahlavně se sním naučit spolupracovat. To je jedním zhlavních záměrů této publikace.

1.2 Situace dvacet let po pádu totality

1.2.1 Hranice mezi dobrem azlem

Než se zamyslíme nad duchovními potřebami pacientů, je vhodné uvědomit si, zjakého prostředí azjakých situací za námi přicházejí, vjakém prostředí svůj dosavadní život prožívali, odkud si ty své šrámy, rány ajizvy na duši přinášejí, proč jsou někdy tak strašně zbědovaní, smutní či znechucení, proč někteří znich rezignovaně odhazují flintu do žita, ajiní dokonce utíkají ze života.

Nespadli zMarsu, přicházejí za námi ze světa. Ztéhož světa, vekterém žijeme apracujeme imy. Po roce 1989 jsme se sice dočkali svobody, nikoliv však ráje na zemi. Myslím, že nikdo nepopře, že vesvětě kolem nás působí vedle sebe síly zla asíly dobra. Nazýváme je možná každý jinak, ale jejich existenci si uvědomujeme všichni. Média nás denně ujišťují otom, že svět je jedno velké bojiště. Občas si klademe otázku, kam se to všechno řítí, amáme tendenci si namlouvat, že my dobří aspravedliví jsme na té správné straně bojiště, zatímco ti zlí anespravedliví jsou na straně opačné. Budeme-li však ksobě poctiví aupřímní, připustíme, že jsme si imy někde nejednou veprospěch toho zla přisolili. Kdosi řekl, že hranice mezi dobrem azlem prochází srdcem každého člověka. Je dobré si to přiznat. Budeme se pak navzájem více chápat, budeme více chápat isvé pacienty, budeme se navzájem méně kritizovat avíce si odpouštět.

Že si většinou nemáme navzájem moc co vyčítat, protože jsme jeden za osmnáct adruhý bez dvou za dvacet, to posluchačům na jedné přednášce lektor vysvětlil velmi názorně. Futra udveří posluchárny označil jako míru aposluchači měli za úkol umístit na ní známé osobnosti– dolů ty špatné, nahoru dobré. Úplně upodlahy se objevil Hitler se Stalinem, úplně nahoře Matka Tereza, ostatní někde mezi tím. Když vedruhém kole přednášející vyzval žáky, aby se tam zapsali ioni, většina znich se zapsala někde uprostřed, několik skromnějších či pokornějších na rozhraní dolní astřední třetiny. Na jeho otázku, kde je ideál, všichni ukázali na horní okraj futra. Apak přišla ta pointa. Otevřel okno, vyklonil se, ukázal vysoko směrem kobloze ařekl: „Óne, mýlíte se, přátelé. Ideál je někde tam.“

1.2.2 Proč někteří nemohou vBoha uvěřit

Známe-li příčinu, začíná se otevírat cesta kléčbě. Nevěřit je skutečně pro člověka něco nepřirozeného, něco, co není vpořádku, podobně jako nemoc. Není to nemoc dědičná ani nakažlivá, ale vkaždém případě něčím nebo někým zaviněná. Tím, kdo je vinen, mohou být ivěřící– nepřesvědčivostí své víry. Ti mají vesvětě své nezastupitelné místo. Už pouhým způsobem svého života by mohli amají probouzet vesvém okolí otázky po hloubce života. Víru nevnucovat, ale dosvědčovat– více způsobem života než slovy.

Nejeden věřící si občas položí otázku, jak je možné, že existují lidé, kteří Boha odmítají. Vždyť touha po Bohu je vložena do každého lidského srdce, ajak říká svatý Augustin: „Nepokojné je naše srdce, Bože, dokud nespočine vtobě.“ Mám však přítele, který „nevěří vnevěřící“– říká, že krystalicky čistých nevěřících je velmi málo. Naše přepestré národní dějiny, spolu smasivní indoktrinací nedávného režimu ovšem způsobily, že jazyk křesťanů je mnohým dnes málo srozumitelný.

„Kdyby byl Bůh, nebyly by války, katastrofy, to či ono zlo anespravedlnost vesvětě…“ Jak odpovědět na tyto námitky? Je nutno rozlišovat zlo morální (nespravedlnost, křivdy– vterminologii věřících nazývané „hřích“) azlo fyzické (nemoc, bolest, katastrofy, utrpení). Za morální zlo nikdy nemůže Bůh, ale lidé, kteří se pro ně svobodně rozhodnou. Všichni lidé jsou vybaveni svědomím, které, není-li deformováno, má funkci „směrovky“. Věřící mají navíc další „směrovku“, kterou je Desatero. Zde je nutno poznamenat, že být křesťanem neznamená předně „musíš– nesmíš“, ale „smíš“, jsi pozván na cestu, která dává smysl, ato vKristu. On sám utrpení azlo nevysvětluje, ale bere na sebe, aby je vzkříšením překonal. Tím věřícímu otevírá avýznamně rozšiřuje obzory. Potom iztráta blízké osoby může být příležitostí avýzvou, abychom si kladli radikální otázky. Mohu to potvrdit zvlastní zkušenosti.

Rub alíc téže mince

Třítýdenní dovolená vAlžírsku skončila. Plni dojmů jsme se smanželem vraceli domů. Letadlo klesalo nad ruzyňským letištěm ajá si umiňovala, že hned musím poslat telegram taťkovi, který měl ten den svátek. Za rok atři týdny po mně se našim narodila druhá holka. Přesto dostala jméno po taťkovi– Jana. Hlavou se mi honilo: Copak asi všichni doma dělají? Hned musím dát vyvolat ty filmy, ať vidí, kde všude jsme byli.

Vodbavovací hale nás čekal vzkaz: „Jeďte rovnou do Hronova, Jana se před pěti dny zabila vautě, čekají na vás spohřbem.“ Vyrůstaly jsme spolu téměř jako dvojčata. Později knám přibyl ještě bráška. Milovali jsme se, občas jsme se ipořádně servali, tak jako všichni normální sourozenci. Když hrozil výprask, semkli jsme se vjeden šik abránili jeden druhého. Normální rodina. Anajednou jako blesk zčistého nebe, taková rána. Vté chvíli by mě nikdo nepřesvědčil, že je možné to přežít.

Podobně může vážná nemoc nebo úraz strvalými následky změnit život nejen pacienta, ale celé rodiny. Mnozí si vtakové situaci uvědomí, jak sice snadno, avšak bez cíle dosud jejich život plynul aprotékal jim mezi prsty. Pochopí, jak nesamozřejmý je život, jak velkým darem vlastně je.

Ze dne na den skončil spitím

1.2.3 Nejčastější omyly ateistů