Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kniha byla vydána s finanční podporou Právnické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci.

PhDr. Lenka Holá, Ph.D., a kolektiv

MEDIACE A MOŽNOSTI VYUŽITÍ

V PRAXI

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5306. publikaci

Recenzovali:
prof. JUDr. Milana Hrušáková, CSc.
PhDr. Dušan Ondrušek, CSc.

Kapitolu 11 z němčiny přeložila Mgr. Renata Klčová

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba Jan Šístek
Zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 512
Vydání 1., 2013

Vytisklo TISK CENTRUM, s.r.o., Moravany© Grada Publishing, a.s., 2013

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-4109-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Šístek

ISBN 978-80-247-8775-6 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8776-3 (ve formátu EPUB)

Autorský kolektiv:

Westphalová Lenka, JUDr., Ph.D.

Labáth Vladimír, prof. PaedDr., PhD.

Rozehnalová Naděžda, prof. JUDr., CSc.

Křivohlavý Jaro, prof. PhDr., CSc.

Šámal Pavel, prof. JUDr., Ph.D.

Urbanová Martina, doc. PhDr., Ph.D.

Sobotková Irena, doc. PhDr., CSc.

Tamm Marina, prof. Dr. iur.

Hrušáková Milana, JUDr., Ph.D.

Spáčil Ondřej, JUDr.

Šámalová Milada, JUDr.

Šauerová Markéta, PhDr., Ph.D.

Tomášek Jan, PhDr., Ph.D.

Špejra Michal, Mgr.

Stanislav Antonín, Mgr.

Steinbergerová Dorota, Mgr.

Cholenský Robert, Mgr., Ph.D.

Kovářová Kochová Ingrid, Mgr., Ph.D.

Emmerová Ingrid, doc. PhDr., PhD.

Šucha Matúš, PhDr., Ph.D.

Hruška Petr, Ing.

Slavík Michal, PaedDr., Ph.D.

Smolík Arnošt, PhDr., Ph.D.

Šobáňová Petra, Mgr., Ph.D.

Skarupská Helena, PhDr., Ph.D.

Brzobohatý Robin, Mgr.

Sprinz Petr, Mgr., LL.M.

Prchal Petr, Mgr.

Nováková Sabina, Bc., DiS.

Vasičáková Očenášová Zuzana, Mgr.

Předmluva

Tato kniha vznikla z poznatků a zkušeností v praxi a také především pro praxi je určena. Je kolektivním dílem autorů, jejichž teoretické zázemí je odrazem interdisciplinární povahy mediace.

Cílem monografie je reflexe vývoje a současného stavu využití mediace v České republice v kontextu vývoje v Evropě a vybraných evropských státech.

Důraz na potřeby praxe však neznamená, že bychom se mohli, nebo dokonce měli obejít bez přihlédnutí k teoretickým základům. Ve skutečnosti je teorie nezbytným pojmovým nástrojem, který pomáhá pochopit vztah mezi příčinami a následky konfliktu a komunikace v něm. K teorii mediace toho stále nevíme dost. Neposkytuje nám plné a uspokojivé vysvětlení všech proměn lidské existence v koexistenci s působením mediátora. Je však jisté, že při četných potížích, jež musíme v praxi řešit, se bez teoretických východisek neobejdeme. Teorie nám vytváří základ pro profesionální výkon praxe.

Proto jsme se v publikaci Mediace. Způsob řešení mezilidských konfliktů (Grada Publishing, 2003) zabývali především základními charakteristikami mediace, teoretickými východisky, principy, vztahy a procesem mediace. Možnosti jejího využívání a dalšího rozšiřování byly spíše jen naznačeny. Autorka pojímá mediaci jako metodu, která není zaměřena pouze na problémy klientů, ale také jako metodu, jež se soustředí na samotné klienty. Prostřednictvím mediace a za pomoci mediátora jsou aktivovány jejich nevyužité zdroje řešit konfliktní situaci. Mediace tak napomáhá podněcovat a rozvíjet potenciál člověka řešit vlastní obtíže. V souvislosti s tím se v knize hovoří o specifikách tzv. české mediační školy. V té době se jevilo, že se konstituuje. Nyní, s odtupem deseti let, docházíme k názoru, že šlo spíše o specifika zavádění mediace v prostředí České republiky a rozvoj metody obecně než o utváření specificky českého mediačního pojetí.

Mediační praxe v České republice pokračovala mílovými kroky a bylo potřeba hledat odpovědi na další otázky, které přinesla. V knize Mediace v teorii a praxi (Grada Publishing, 2011) se proto věnujeme teoretickým zdrojům mediace, ale mnohem výrazněji také zkušenostem a možnostem její aplikace v praxi. Samostatně pak zpracováváme tři z nich – mediaci rodinnou, mezi vrstevníky (tzv. peer mediaci) a obchodní mediaci. Z hlediska možností rozvoje mediace jsme je v té době považovali za klíčové. S odstupem času můžeme říci, že peer mediace ani obchodní mediace zatím nenaplnily naše očekávání. Rozvoj mediace v rodinných konfliktech je naopak, i díky vstupu sociálních služeb do mediačního pole, velmi dynamický.

O mediaci roste zájem mezi odborníky, zejména právníky, sociálními pracovníky a psychology. Mediace se více diferencuje ve svém pojetí i přístupech. Vzdělávací instituce, které dosud školily „v mediaci“, nyní již zpřesňují mediační styl a vzdělávají ve facilitativní mediaci a evaluativní mediaci. Nebude zřejmě trvat dlouho a objeví se výcviky v transformativní mediaci, terapeutické mediaci či narativní mediaci.

Významným milníkem bylo přijetí zákona č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů, který zásadním způsobem ovlivnil i vznik této knihy. Potřeba vnést institut mediace v netrestní oblasti do českého právního řádu vyvstala v souvislosti s přijetím směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/52/ES ze dne 21. května 2008, o některých aspektech mediace v občanských a obchodních věcech, kterou mají členské státy Evropské unie transponovat do svých právních řádů. Ministerstvo spravedlnosti, do jehož gesce transpozice směrnice spadala, se rozhodlo pro vypracování návrhu zákona o mediaci, který by upravoval institut mediace šířeji. Do jeho tvorby i následných legislativních procesů byla zapojena široká mediátorská obec, množství institucí i dalších odborníků. Dochází k diferenciaci názorů na pojetí mediace, kontext jejího poskytování i požadavků na kvalifikaci mediátorů. To, kromě nových pohledů, přineslo i jisté napětí v profesi. V souvislosti s přijímáním zákona o mediaci byla mediátorská obec rozdělena na „neprávníky“ a „právníky“, na skupiny organizací a institucí, které mediaci poskytují nebo v ní vzdělávají. Každý prosazoval své pojetí a zákon měl být jeho odrazem. Napětí ve společenství bylo v té době velké.

Stále zřetelněji se ukazovalo, že je potřebné, aby se komunita mediátorů sešla a měla příležitost k výměně názorů, podnětů a zkušeností. Aby reflektovala potřeby teorie i praxe a aby se pokusila sjednotit k podpoře a prosazení zákona. Proto uspořádala Univerzita Palackého v Olomouci mezinárodní vědeckou konferenci „MEDIACE 2011. Kultivovaný způsob řešení sporů“. Akademická půda zaručovala nestrannost, vědeckost, objektivitu a možnost svobodného vyjádření. Závěry konference byly mimo jiné postoupeny Parlamentu ČR k jeho dalšímu rozhodování.

K napsání této třetí monografie jsme proto na podzim roku 2011 přizvali tým spoluautorů, psychologů, právníků, sociologů, sociálních pracovníků, pedagogů, teoretiků i praktiků. Byl to logický krok, pokud měla kniha naplnit cíl, který si stanovila. Vážím si jejich zájmu zpracovat své názory a zkušenosti do podoby jednotlivých kapitol a pokrýt tak široké spektrum aplikačních oblastí a způsobů využití mediace. Zachovat jednotnou tematickou linii nebylo obtížné. Při mediaci se uplatňují mnohé vědní obory, z jejichž pohledu bylo možné téma zpracovat. Autorům jsme tak mohli poskytnout dostatečně svobodný prostor pro jejich vyjádření. Snažili jsme se, aby kniha pokud možno co nejvíce odpovídala současnému stavu vědění a rozvoje mediace. Byla několikrát doplňována a přepracována. Její tvorba odrážela obtížnost období, kterým česká mediace a čeští mediátoři procházeli. Je jeho jedinečným historickým dokladem.

Dne 2. května 2012 byl zákon o mediaci Parlamentem ČR přijat, 1. září 2012 nabyl své účinnosti. V té době jsme knihu po podnětném recenzním řízení dokončovali a znovu upravovali ve smyslu ustanovení ne pouze návrhu zákona o mediaci, ale již samotného zákona o mediaci. Kniha tak byla aktualizována zcela netypicky, již během svého vzniku. Volili jsme tuto cestu i za cenu jistého zdržení. Rukopis byl nakladatelství odevzdán v únoru 2013. Tato skutečnost se odráží v kapitolách, jež se zaměřují na charakteristiku vývoje uplatňování mediace v České republice. Autoři těchto kapitol hodnotí minulost, vyjadřují doporučení do budoucnosti, ale nemají ještě možnost kriticky zhodnotit zkušenosti s aplikací zákona do praxe.

Tématem monografie je mediace a možnosti jejího využití. Každý autor vychází ze základních principů mediace, ale má své pojetí, dané jeho teoretickým zázemím a zkušenostmi. Tak se mezi některými autory objevují názorové odlišnosti, které však nejsou zásadní povahy a koncepci knihy nenarušují.

Monografie je rozdělena do šesti oblastí. První je tvořena kapitolami, které se zabývají kompetencemi a přípravou mediátorů. Následující čtyři části knihy definují oblasti, v nichž se mediace s úspěchem využívá. Kapitoly, které se vztahují k tématu rodinné mediace, tvoří druhou část knihy. Mediace v obchodních a jiných občanskoprávních věcech tvoří její třetí část. Zejména zde jsou charakterizovány oblasti, kde je možné u nás nově mediaci využívat – například v insolvenčním řízení, ve sporech o náhradě újmy na zdraví vzniklé ve zdravotnictví či ve věcech autorskoprávních. Čtvrtou část tvoří kapitoly k mediaci v trestní oblasti a pátou k mediaci ve školské a výchovné práci. Na použité zdroje odkazujeme přímo v textu. U kapitol právní povahy je uplatňováno, tak jak je u těchto textů obvyklé, více poznámek pod čarou s odkazem na příslušné právní dokumenty.

Zaměření na praxi nás vedlo k rozšíření pojednání o zkušenosti z praxe, a to formou příloh v poslední šesté části knihy. Jejich autory jsou zkušení praktici. Mají sloužit především jako inspirace.

Předpokládáme, že text bude využíván profesionály v oblasti mediace. Doufáme však, že nebude bez užitku i studentům a dalším odborníkům, kteří svou dráhu mediátora teprve zvažují či se s řešením mezilidských konfliktů ve své praxi setkávají.

Za důvěru, že takovou publikaci mediace u nás využije, patří náš dík Mgr. Gabriele Plickové z nakladatelství Grada Publishing.

Květen 2013

Lenka Holá

1. Mezilidské vztahy a jejich proměny v mediaci

Jaro Křivohlavý

Nihil humanum mihi alienum est – „nic, co se týká člověka, mi není cizí“, hlásali antičtí filozofové. Totéž by se dalo říci o psychologii, a o sociální psychologii pak zvláště. Zdá se, že vztahy mezi lidmi patří v těchto oborech k tomu nejdůležitějšímu. A téma našeho sdělení je zaměřeno právě na tuto problematiku.

1.1 Konflikty, kompromisy a mediace – oč jde?

Je dobré začít s pokusy o upřesnění hlavních termínů sdělení. Těmi jsou v námi vymezeném tématu termíny „konflikt“, „kompromis“ a „mediace“. Podívejme se na etymologické kořeny jejich významů.

Slovo konflikt je latinského původu (conflictus, m. srážka). Přitom fligo, fligere znamená uhoditi, udeřiti. Flictus flictus, m. znamená náraz a úder. Odvozený význam tohoto slova sděluje: někoho něčím zasáhnout (v negativním slova smyslu). Předpona con- naznačuje, že jde o oboustrannou aktivitu – já udeřím tebe a ty mne. Confligere tedy znamená vzájemný boj dvou partnerů či stran, vzájemné zápolení, šarvátku. Obrazně pak i: příti se, zápolit, zápasit až i bojovat a rvát se. Konflikt tak znamená střetnutí dvou či více navzájem se vylučujících či protichůdných snah, sil a tendencí. Na obecnější rovině pak jde o takové střetnutí snah dvou stran (lidí), při němž splnění tužby jednoho buď zcela, nebo jen do určité míry vylučuje uspokojení druhé strany.

Uveďme pro úplnost i synonyma termínu konflikt: spor, srážka, soupeření, soutěžení, neshoda, rozkol, nesoulad, nesouhlas, nesrovnalost, mrzutost, svár, případně až bitka, rvačka, pranice a bitva. Z počeštělých slov potom: rivalita (boj o vodu v krajině, kde jí je málo a potřeba je velká), konkurence (viz v angličtině termín v geometrii pro označení místa, kde se protínají dvě různoběžky), antagonismus atp. (více viz Křivohlavý, 1973, s. 24–39; Křivohlavý, 2002a).

Podle Psychologického slovníku se kompromisem rozumí dohoda na základě vzájemných ústupků. Viz jeho kořen v latině: mittere – posílat – a odtud: compromitto, compromittere, compromisi, compromissum – vzájemně se dohodnout před smírčím soudem, ale i nabízet a slibovat. Promitto, ere znamená slibovati, zaslíbiti, předpověděti (promesa – slib).

Mediace je v našem případě termínem centrálního zájmu. V tomto termínu slyšíme latinské sloveso mediare – zprostředkovat – a od něho odvozené podstatné jméno mediation – zprostředkování. Medietas – střed, mediocris – prostřední, mediocritas – mírnost, skromnost, nepatrnost i bezvýznamnost, ale i střední cesta (via aurea – zlatá cesta). Slyšíme v něm i slovo „medián“ – prostřední člen určité hierarchicky uspořádané řady. Psychologický slovník (Hartl, Hartlová, 2000) definuje mediaci jako: vyjednávání, odborná pomoc v konfliktní situaci zaměřená na nalezení oboustranně přijatelného kompromisu. Uvádí přitom příklady mediace: mediace v rozvodovém řízení, mediace při internacionálních konfliktech. Zná i termín „mediátor“, neuvádí však jeho význam „prostředníka“, ale jen význam „působek“.

1.2 Modelování interakce mezi dvěma a více lidmi

Hovoříme-li o konfliktech v oblasti humanitárních věd, je dobré v prvním kroku si ujasnit rozsah a druh konfliktu, s nímž máme tu čest se setkat. Sociální psychologie nám zde nabízí určité rozlišení v obecné rovině. Je dobré od sebe odlišit meziskupinové konflikty (konflikty mezi státy, jednotlivými výrobci obchodními řetězci apod.), intraskupinové konflikty (např. frakce uvnitř dané politické strany, střet zájmů různých oddělení uvnitř podniku), interpersonální konflikty (např. dyadické – mezi žákem a učitelem, mezi mužem a ženou v manželství, mezi prodávajícím a kupujícím, nadřízeným a podřízeným) a intrapersonální konflikty (vnitřní konflikty v psychice jedné osoby).

V realitě je možno se setkat s konfliktem, který na první ohled vypadá jako interpersonální, ale má v sobě složky jak meziskupinového konfliktu, tak konfliktu vnitřního (intrapersonálního). Příkladem může být vztah Romea a Julie ve stejnojmenné Shakespearově divadelní hře. Řešení pomáhá tyto složky poznat (diagnostikovat) a následně je využít ve prospěch účastníků konfliktu.

1.3 Psychologický pohled na druhy konfliktů

To, co se nám na první pohled zdá být zcela jasné a jednoduché, bývá v psychologii často velice složité. Je to možno demonstrovat právě na konfliktech. Můžeme se setkat s konfliktem, který na první pohled vypadá jako konflikt představ, avšak při hlubším soustředění poznáváme, že jde také o konflikt zájmů (motivace). Naznačme si proto rozdělení konfliktů z tohoto psychologického hlediska:

• konflikty představ – vjemů;

• konflikty názorů – kognitivní konflikty;

• konflikty názorů – hodnoticí konflikty;

• konflikty postojů – emocionálního zabarvení;

• konflikty zájmů – motivační konflikty.

I zde platí, že daný reálný konflikt, s nímž se setkáváme v praxi, neobsahuje jen jednu, ale více psychologických složek.

1.4 Pojetí mezilidských vztahů a jejich dynamiky jako her

Vstup modelování do oblasti mezilidských vztahů a dynamiky her vnesl do sociální psychologie řadu nových ohledů. Zjednodušení mezilidských vztahů a jejich dynamiky do podoby matematických maticových forem dalo vhodný nástroj pro vhled (pochopení) do struktury a dynamiky dění mezi lidmi. Tyto modely, taktiky a strategie řešení modelových situací nám mohou pomoci hlouběji porozumět tomu, oč v daném případě jde a co se v něm děje.

1.5 Modelování interpersonálních konfliktů

Matematická teorie her – a to jak její část tzv. nulových her, tak zvláště her nenulových – dala sociální psychologii do rukou nástroj umožňující upřesnění pohledu i vhledu do situací interpersonálních konfliktů. A nejen jich. Platí to o nejjednodušších dvouhodnotových modelech (viz model „Sám pánem svého rozhodování“ po model typu „Já ovládám tvůj osud a ty ovládáš mé chování“). Platí to však zvláště pro maticové modely s absolutními hodnotami v intervalových stupnicích. Ty umožňují odlišení situací, kdy jde o málo a kdy jde o mnoho, kdy je konfliktní situace mírná a kdy je krutá, kdy je situace účastníků symetrická a kdy je asymetrická atp.

Modelování konfliktů umožňuje i poznávání a studium vlivu různých taktických i strategických zásahů. Tak se nám dostává do rukou nástroj, který nám dovoluje podívat se empiricky (experimentálně) na podmínky zrodu důvěry, soupeření i spolupráce – a to není málo. Otázka je, jak toho v praxi (i v mediační praxi) využíváme.

1.6 Respekt k osobnostním charakteristikám účastníků sporu

Máme-li být prostředníkem ve sporu dvou lidí, potom – z hlediska psychologie – naší první otázkou je: S kým máme tu čest? Kdo to je? Jaké jsou osobnostní charakteristiky obou účastníků sporu?

Uveďme zde jeden přístup k hlubšímu porozumění interakce určité osobnostní charakteristiky, která je v posledních desetiletích bohatě studována empiricky i experimentálně. Jde o osobnostní charakteristiku optimismus a pesimismus (viz Seligman, 1990; Křivohlavý, 2012).

Ukazuje se, že se tyto osobnostní charakteristiky nejvýrazněji projevují tam, kde se lidé dostávají do nepříjemných, špatných, zlých situací. Odlišnost mezi těmito dvěma póly se potom projevuje ve třech dimenzích. Přesněji: pesimisté chápou danou špatnou situaci jako katastrofu, tj. zlo velkého až nedozírného rozsahu. Zároveň ji z časového hlediska chápou jako něco, co bude trvat „věčně“. Z osobního hlediska se na ni dívají jako na něco, na čem oni sami měli či mají lví podíl. Optimisté se na rozdíl od nich domnívají, že zlá situace zdaleka není katastrofická, že vše zlé je jen mírnějšího rozsahu, že to zlé nebude trvat moc dlouho a že se na tom zlém podílí (z větší části) vnější, situační podmínky.

Díky celé řadě pokusů, které byly provedeny na lidech i na zvířatech, se toho dost ví o tom, jak lidem pomoci dostat se z těchto extrémů k relativně reálnějšímu pojetí. A to jsou poznatky, kterých by bylo možno využívat v mediaci.

1.7 Vzájemné postoje účastníků mediace

Tam, kde probíhá mediace, setkáváme se mimo jiné s postoji účastníků k tomu, oč jde – i k sobě navzájem. Projevují se jak ve verbálních, tak v neverbálních projevech účastníků. Tyto postoje budují „atmosféru“, která se mezi účastníky mediace vytváří. Ukazuje se, že tam, kde jde o vzájemně vstřícné postoje, vytváří se „atmosféra“ spolupráce (kooperace). Tam, kde je tomu naopak, vytváří se atmosféra soupeření (kompetice).

Sociální psychologie nám dává možnost lépe diagnostikovat tyto postoje účastníků mediace a sledovat vývoj mediačního řízení a jeho směr. Mohlo by být proto užitečné uvést zde přehled obou těchto protichůdných postojů spolupráce a soupeření tak, jak se projevují v oblasti slovní – verbální – komunikace.

1.8 Odlišnost vnímání sebe a partnera

U spolupráce je citlivost zvětšena (oči jsou otevřenější) pro podobnosti a společný zájem, kdežto u soupeření je citlivost zvětšena pro rozdílnosti (ohrožení vlastních pozic a zájmů).

Na druhé straně citlivost je u spolupráce zmenšena pro vlastní zájmy a pro rozdíly, které mezi partnery jsou. U soupeření je tomu naopak. Citlivost je zmenšena pro společný zájem a pro podobnosti mezi stanovisky i zájmy partnerů.

Při vnímání dochází často ke zkreslení toho, co je ve skutečnosti. Při spolupráci se toto zkreslené vnímání (mispercepce) projevuje v tom, že zlá vůle druhé strany je hodnocena jako menší, nežli ve skutečnosti je (partner je viděn jako lepší, než ve skutečnosti je). U soupeření je zkreslení možno pozorovat zvláště tam, kde se hodnotí partner a jeho dobrá vůle. Ta je při soupeření viděna jako podstatně menší, nežli je ve skutečnosti (partner je při soupeření viděn horší, než tomu je v realitě).

Když sledujeme vývoj mediace v čase, je možno vidět, že tam, kde jde o spolupráci, dochází ke konvergenci (sbližování stanovisek, až ke smiřování). U soupeření je tomu naopak. Je to divergence (stále větší „rozvírání nůžek zájmů a snah dojít k nějaké dohodě“).

Dříve, než dochází k mediačnímu jednání, je tam, kde je základní vztah řízen spoluprací, tato apercepce charakterizována konformitou – představou, že my dva, kteří tu stojíme proti sobě, jsme na tom v podstatě stejně. U soupeřivého ladění účastníků mediačního řízení je tomu naopak. Každý sebe vidí v pozitivních barvách (já jsem v právu), kdežto partnera vidí v barvách negativních (např. partner je špatný chlap).

1.9 Postoje jedné strany ke druhé

Tam, kde jde o atmosféru spolupráce, případně kde k ní mediace vede, pozorujeme jev zvaný benevolence (snahu řešit věc po dobrém). Tam, kde jde o nepřátelský vztah nebo to k němu směřuje, pozorujeme malevolenci (já ti přeji zlé, chci ti uškodit, tebe ponížit, zdeptat, ničit až zničit atp.).

1.10 Projevy postojů partnerů k sobě navzájem

Tam, kde jde o spolupráci, komunikace nabývá podoby rozhovoru, růstu kontaktu mezi partnery, až i Buberovského dialogu. Tam, kde vše směřuje ke zvětšování soupeření, setkáváme se u partnerů jednou s agresivními slovními projevy, jindy naopak se snižováním frekvence vzájemných kontaktů, ztrátou zájmů o to, o čem je řeč, a předstíraným nezájmem o to, o čem se jedná.

Jak to je se vzájemnou důvěrou? U spolupracujících dvojic je vzájemná důvěra značná, velká, případně stále se zvyšuje. U soupeřících dvojic je tomu naopak. Vzájemná důvěra jednoho v druhého je nepatrná až mizivá. Vše směřuje k principiální nedůvěře postoje typu: „nikomu se v ničem nikdy nic nesmí věřit“. Jak to je s podezíravostí? U spolupracující dvojice jde o jev téměř neznámý. U soupeřících je tomu naopak. Nedůvěra je pro ně samozřejmá. Z principu ti nic nesmím věřit a musím tě podezírat z toho, že nemluvíš pravdu.

Jaká je pohotovost účastníků mediačního řízení? Tam, kde je atmosféra přátelství a vše spěje ke spolupráci, je možno pozorovat ochotu nabídnout ruku k pomoci. Mezi soupeři je tomu naopak. Tam je možno pozorovat snahu kořistit z každé i sebenepříznivější situace druhé strany. Někdy se objevuje dokonce i snaha vysmívat se žádostem druhé strany o dohodu.

O jaké hodnoty tedy jde účastníkům mediace? Tam, kde vše směřuje ke spolupráci, jde o to, aby oba na tom byli lépe. Společný zisk má pro ně cenu. Mezi soupeři jde jednoznačně o zvyšování, ba maximalizaci zisku vlastní strany – často i za každou cenu. Zájem o to, jak je a jak bude partnerovi, je minimální až zcela chybí.

1.11 Chod informací v mediačním procesu

V přátelské atmosféře je chod informací velký, ba dokonce někdy i mimořádně velký. V atmosféře soupeření je chod informací malý, chudý. Kvalita informací v kooperativní atmosféře je dobrá. V soupeřivé atmosféře je kvalita informací špatná. Věcnost informací (jeho potřebnost pro lepší postup jednání) je u spolupracujících dvojic velká, u soupeřivých problematická.

Jistota o tom, zda jsou poskytované informace pravdivé, může být u spolupracujících dvojic velká, u soupeřivých naopak malá („nikdy si nemůžeme u nich být jisti, že to, co říkají, je správné a pravdivé“).

Způsob poskytování a podávání informací, kterých je pro pokrok mediace zapotřebí, je u spolupracujících dvojic fair-play. Informace jsou poskytovány otevřeně a čestně. U soupeřivých dvojic jde často o nefair jednání. Potřebné informace se zatajují a maskují. Záměrně se zkreslují tak, aby partner byl zmaten a sveden na falešnou stopu.

Způsob přijímání informací – ve spolupracující dvojici se jeden druhého přímo zeptá na to, co potřebuje vědět. Své přání vyjádří dotazem nebo prosbou. U soupeřivých dvojic pozorujeme často jev zvaný „špionáž“. Jde o snahu získat informace, které druhá strana nechce dát, jakoukoliv, třeba i nelegální cestou.

Jaký je informační zájem? U spolupracujících dvojic jde o snahu správně, dobře a pokud možno co nejúplněji informovat druhého o všech věcech, jež se daného jednání týkají. U soupeřivých dvojic jde o to, získat o druhé straně informace jakoukoliv cestou (etické skrupule přitom nesmí být překážkou). Jde o to, druhou stranu zkreslenými a falešnými informacemi zmást.

1.12 Celková orientace dvojice

Vidění problému je u spolupracující dvojice oboustranné – já se snažím pochopit co nejúplněji a nejpřesněji (nejvěcněji) nejen svou, ale i tvou situaci. U soupeřivých dvojic je snaha vidět dobře vlastní situaci, avšak snaha vidět situaci druhého zde téměř chybí.

Obtíže jsou u spolupracujících viděny na obou stranách, kdežto u soupeřících u každého z partnerů jednání jen na vlastní straně. To, že druhá strana má nějaké těžkosti, to se mne netýká. Oprávněnost požadavků je u spolupracujících viděna na obou stranách. U soupeřících jen na vlastní straně. Řešení se hledá u spolupracujících takové, které by vyhovovalo oběma stranám. U soupeřivých jen takové, jež co nejvíce vyhovuje mně osobně. Jak to vyhovuje druhé straně, o to se nestarám.

U spolupracující dvojice je dominantní snaha danou rozporuplnou situaci minimalizovat (konflikt zmenšovat). U soupeřivé dvojice jde naopak o to, konflikt neustále zvětšovat (eskalovat), například uváděním toho, že nejde o detaily, ale o principy, o samo jádro věci.

U spolupracujících je snaha vidět vlastní sílu menší a partnerovu větší. U soupeřivých dvojic je tomu naopak. Tam se každá strana snaží vlastní sílu přeceňovat a partnerovu sílu podceňovat.

Malý vlastní ústupek je viděn u spolupracující dvojice jako věc nepodstatná. U soupeřivých dvojic je to naopak považováno za principiálně nepřípustné (Já a ustoupit? Nikdy! Nikomu!). Malý partnerův ústupek je u spolupracujících dvojic viděn jako projev snahy o řešení a vyřešení problému. U soupeřivých dvojic je však považován za náznak přicházejícího mého velkého vítězství.

Snaha obou účastníků s kooperativním postojem je zaměřena na posílení obou stran. U soupeřivých dvojic jde jen o to, posílit čímkoliv vlastní pozici. Dělba práce je u spolupracující dvojice běžná. U soupeřivé nepřichází v úvahu.

Celkové zaměření: u spolupracujících na věci obou stran (sociální až altruistická orientace), u soupeřivých jde o zaměření jen na situaci vlastní strany (egoistické).

1.13 Další podněty na závěr

Věnovali jsme pozornost dvěma oblastem, které mohou pomoci mediační praxi. Naznačme na závěr ještě dvě oblasti studia sociální psychologie, jež by neměly zůstat na okraji pozornosti těch, kteří se jí věnují. Jde o naslouchání a vzájemnou důvěru.

Naslouchání. Je možno se domnívat, že to nejdůležitější, oč v rozhovoru jde, je mluvení. Zdá se však, že existuje ještě něco důležitějšího. Kvalitní rozhovor začíná nasloucháním partnerovi rozhovoru. A na téma „naslouchání“ pořádají psychologové výukové kurzy u nás i ve světě (viz Acorn Listening Trust v Anglii) a píšou o tom knížky (Křivohlavý, 1993). Otázkou je, jak zacházíme s jejich poznatky.

Vzájemná důvěra. Tam, kde se hovoří o mediaci, se klade velký důraz na nestrannost mediátorů. To je naprosto v pořádku. Z psychologického hlediska by bylo dobré věnovat s nemenší vehemencí pozornost vzájemné důvěře ve všech třech interakcích při mediaci. Přesněji duchu, v němž celá mediace probíhá. I to je při vší důležitosti, kterou v tom vidíme – jak se zdá – pole otevřené. Nejen pro výzkum, ale i pro praxi – přesněji pro praxi i pro výzkum. Kdo zde zvedne svůj prapor?

2. Individuální styl mediátora

Vladimír Labáth

Mediací se můžeme zabývat z různých pohledů. Můžeme uvažovat o kulturním kontextu mediace, politických a společenských podmínkách implementace forem alternativního řešení konfliktů, lze srovnávat různé přístupy v mediaci, lze analyzovat proces práce se spory, lze uvažovat o metodách participativního řešení konfliktů. Méně frekventovaný je záběr na individuální předpoklady a z toho vyplývající individuální odlišnosti při vedení mediačního procesu. Každý mediátor je jedinečný nejen svými osobnostními charakteristikami, schopnostmi a potenciálem, nýbrž i svým osobitým přístupem. I přes podobné vzdělání, podobnou praxi, i přes volbu stejného přístupu ke konfliktům a jejich řešení má styl práce každého mediátora specifický charakter. V každé pomáhající profesi, respektive specializaci v oblasti duševního zdraví je evidentní, že klasické „jestliže dva dělají totéž, není to totéž“ platí v plné míře. Osobitosti vedení mediace bychom v tomto kontextu mohli zahrnout do kategorie individuálního stylu mediátora.

Z teoretického aspektu lze mediaci vnímat jako integrativní aplikovanou metodiku alternativního řešení sporů. Holá (2011) uvádí více teoretických východisek mediace – filozofické, psychologické, sociologické a právní. Je však patrné, že tyto dimenze interpretace konfliktů, jejich zvládání a řešení se navzájem prolínají a není fakticky možné žádné z nich se vyhnout. Při řešení sporů jsou jeho filozofické, psychologické (resp. psychické) a sociologické (resp. sociální) rozměry vždy přítomny. Právní aspekty vstupují do interpersonálních vztahů obvykle při jejich eskalaci, u občanských sporů jsou přítomny vždy. V této souvislosti lze uvažovat o tom, do jaké míry je mediace integrativní disciplínou, jaké je její teoretické pozadí, jaká jsou východiska této metody. To bychom však šli již za rámec tohoto příspěvku, v tomto kontextu můžeme zůstat u konstatování, že mediace má multidisciplinární, respektive interdisciplinární pozadí.

V mediaci můžeme rozlišit různé koncepce (Boserup, 2002; Bush, 2002; Labáth, 2006; Brzobohatý, Poláková, 2012) – všeobecná (generická) mediace, transformativní, transakční, humanistický, narativní, systemický, terapeutický, supervizní model mediace a jistě i další. Metodika mediace vychází ze specifického způsobu vnímání konfliktu, staví na pochopení percepce konfliktu konfliktními stranami, nabízí ucelený model preferovaných kroků při řešení sporu, opírá se o osobitý rámec uchopení reality. Každý systém má definovány cíle, stanovenou strukturu, popsaný proces. Pod vlivem různých teoretických modelů pak vznikají samostatné směry mediace, které disponují svérázným přístupem a teoretickou základnou. Kupříkladu humanistický přístup v mediaci (Umbreit, Burns, 2002; Rosenberg, 2008) vychází z humanistických, filozofických a psychologických teorií a hodnot. Vznikl jako samostatný model, který disponuje vlastní metodikou práce. Blíže tento přístup popisuje Pružinská (2011).

Metodika jako soubor metod, nástrojů, intervencí, strategií a postupů patří k základnímu vzdělání v mediaci. Odpovídá jisté představě o roli mediátora a více či méně explicitně tuto roli následně definuje.

Zkoumání sociálního chování je předmětem sociální psychologie. Problematika sociálních rolí má v ní poměrně silné zastoupení. V současnosti jsou tendence problematiku vnímat z jiného pohledu vnímání světa, kde koncept objektivního sociálního světa ztrácí smysl a jde více o subjektivitu, individuální interpretaci reality, respektování unikátní individuality, stavy identity. Mediace tradičně, nejenom v rámci postmodernistického pohledu, zásadně respektuje diferencované vnímání reality, neakceptuje hledání pravdy, je jí cizí uvažovat v dimenzích hodnocení a objektivního uchopení světa. V tomto směru hluboko koresponduje mediační „myšlení“, respektive „ideologie“ s kritickými, narativními, diskurzivními pohledy na problém jedince a řešení konfliktu. I přesto však má koncept sociálních rolí v mediaci své významné místo a nemusí být cizorodým prvkem i při toleranci odlišné interpretace reality.

V tradičním chápání je sociální role vnímána jako činnostní stránka statusu. Status přitom vyjadřuje postavení člověka ve společnosti, je kulturně, historicky a často i rodově (ve smyslu gender) determinován. Znamená to, že se od člověka v jistém postavení očekává jisté chování. Jak říká tradiční koncept Lintona (in Výrost, Slaměník, 2008), status může být vrozen, připsán nebo získán. Sociální role mohou být vytvářeny očekáváními prostředí, které jsou více či méně explicitní, srozumitelné, definované či popsané. Vzdělávání v oblasti práce s lidmi nezřídka klade před účastníka rozvojového programu kritéria, která jistým způsobem vymezují roli. V alternativním řešení konfliktů jsou to základní principy fungování konstruktivní a efektivní mediace – nestrannost a neutralita mediátora, akceptace odlišnosti, podněcování participace a stimulace účastníků mediace k převzetí zodpovědnosti za konflikt a jeho řešení, odstup mediátora. Zde bychom mohli mluvit o odborných očekáváních v souvislosti s rolí mediátora. Rozhodující vliv zde má vzdělávání, metodika mediace, nabyté dovednosti. Předpokládají se základní poznatky o konfliktech, mezilidské komunikaci, jisté právní znalosti. Odborná očekávání vyplývají z efektivního naplnění role mediátora jako odborníka, který zná proces mediace, disponuje dostatečným repertoárem sociálních dovedností nezbytných pro dosažení cílů mediačního případu, je schopen přiměřené míry regulace vlastního chování a dovede kognitivně kontrolovat mediační proces. Takto a jistě i s jinými atributy bychom mohli uvažovat o optimálním obsazení role mediátora.

Očekávání účastníků mediace mohou být stejná, ale i odlišná. Každý praktikující mediátor zcela jistě zná situaci, kdy se ho jedna z konfliktních stran pokoušela získat na svou stranu. Očekávání v tomto případě směřovala spíše k manipulaci, koaličním snahám, získání převahy apod., což je v příkrém rozporu s odbornými očekáváními. Účastníci mediačního procesu však mohou projevovat i konstruktivní očekávání, kupříkladu mohou vyžadovat právní poradenství, psychologickou expertizu, názor odborníka na vznik konfliktu, interpretaci historie konfliktu nebo i normální lidské pochopení, empatii a podporu. Jak tuto situaci zvládne daný mediátor je otázkou jeho volby. První část očekávání (právní poradenství, psychologická expertiza, názor odborníka na vznik konfliktu, interpretace historie vzniku konfliktu) se týká autentických projevů mediátora. Na jedné straně nám sociální role pomáhá, vymezuje jistý rámec chování, na straně druhé limituje spontaneitu. Jestliže sociální role není dostatečně sycena autenticitou, pak může být vnímána jako prázdná, formální, nepřesvědčivá. Jestliže však spontánní chování překročí rámec a neviditelnou normu role, může vyvolat nejistotu a nedůvěru. Obsazení a naplnění role není jednoduché a je unikátní.

V souvislosti s rolí mediátora vystupuje do popředí ještě jeden, rozhodně nezanedbatelný faktor – vědomá nebo nevědomá očekávání samotného mediátora. Ta mohou být rozhodující. Reflexe a kognitivní uvědomění vlastních motivů, stereotypů, potřeb jsou pro efektivní vedení procesu mediace optimální. Není však, vzhledem k současným systémům vzdělávání v oblasti alternativního řešení konfliktů, ani realistické předpokládat systematický model vzdělávání v oblasti sebepoznání. Lze však uvažovat, jaké motivy vedou člověka k mediační činnosti – motivy pomoci, seberealizace, moci, sebeuvědomění. Je pravděpodobné, že většina lidí by na tuto otázku odpověděla v souvislosti s pomocí. Můžeme však uvažovat i jinak. Jak mně, mediátorovi imponuje, že má slova jsou respektována? Do jaké míry mě těší, že jsem centrem pozornosti vždy, když něco konfliktním stranám říkám? Co upřednostňuji – dosažení dohody, nebo uvolnění napětí mezi stranami? Tyto otázky můžeme vztahovat k motivům moci, k potřebě sebeuvědomění, k potřebám seberealizace. Na vědomé úrovni lidé disponují množstvím argumentů na podporu svého postoje. Ne všechny však odpovídají našim skutečným, zejména nevědomým motivům. Pouze pro ilustraci, i pomoc druhým může vyplývat z agresivního nevědomého motivu.

Holá (2011) upozorňuje na fakt, že role mediátora by měla být jasně definována hned na začátku mediačního procesu. Tuto roli vnímá v dynamickém rámci, předpokládá, že se role mediátora v průběhu procesu mění. Jinak bude naplněna ve fázi nepřerušovaného času, s vysokou mírou napětí mezi konfliktními stranami, jinak ve fázi společné přípravy dohody. Blíže ji vymezuje v kontextu Riskina (Riskin, Arnold, Keating, 1997).

Podle R. Mischnickové (2008) efektivitu mediace podmiňují osvojené dovednosti. Za základní dovednosti mediátora tato autorka považuje schopnost analyzovat konflikt a chápat celkovou situaci, aktivně naslouchat, shromažďovat informace prostřednictvím otevřených otázek, zdůrazňovat důležité momenty bez toho, aby se mediátor povyšoval, poskytovat efektivní zpětnou vazbu, zabývat se emotivními otázkami, analyzovat alternativy, vytvářet více možností a udržet pozornost. Holá (2011) v souvislosti s kvalitami mediátora uvádí etiku, komunikační dovednosti, emoční inteligenci, pozitivní myšlení, vstřícnost vůči klientům a otevřenost. V neposlední řadě i souhlasně s R. Mischnickovou (2008), pro mediátora je důležité korektně nakládat s mocí, nekoncentrovat ji ve svých rukách, nevyužívat ani moc slova a expertizy, nýbrž budovat rovnocenné vztahy, přenechávat odpovědnost a řešení konfliktním stranám. V tomto směru má mediace také významné občanské poslání – přebírat odpovědnost za své konflikty a jejich řešení účastníky sporu.

Role mediátora tedy vyplývá ze systému očekávání – minimálně na úrovni očekávání odborné veřejnosti, účastníků sporu a očekávání samotného mediátora. Jeho role jsou směsí těchto očekávání. Přirozeně, čas od času z rolí někdo „vypadne“, překročí jejich rámec, někdy je nedostatečně nenaplní. V tomto směru je rozhodující vzdělávání, celoživotní rozvoj vlastního potenciálu, nenahraditelná je přímá nebo nepřímá forma supervize.

V optimálním případě se příprava mediátora realizuje na více úrovních. Základním předpokladem je univerzitní vzdělání různého typu. Polemiky kolem právních a tzv. neprávnických profesí a jejich možnostech vstoupit na pole mediace jsou snad již minulostí. Vzhledem k podmínce univerzitního vzdělání druhého stupně je jistě diskutabilní, zda se tímto směrem neblokuje široká sféra komunitní formy mediace, kde dobrovolníci řeší převážně sousedské spory a často nemají ukončené vysokoškolské vzdělání. Ve středoevropském kulturním rámci se však jeví, že hnutí mediace směřuje spíše k formalizovanému statusu mediátora a není pravděpodobné, že by lidé s nižším vzděláním měli získat šanci oficiálně vystupovat jako mediátoři. Některé projekty, kupříkladu smírčí rada v Levicích (Ondrušek, Labáth, Tordová, 2004), poukazují na efektivitu a smysluplnost i takovýchto neformálních forem mediace. Dobrovolní mediátoři s nižším stupněm vzdělání nezřídka prokazují vysokou míru zdravého úsudku, sociální sensitivity, kooperace, empatie, nestrannosti a ochoty pomoci bez mocenských potřeb (vědomých, či nevědomých).

Úroveň vzdělání mediátorů, kterou bychom mohli nazvat základní vzdělání v mediaci, je metodická příprava mediátora. Metodika je základní výbavou mediátora, je předpokladem pro výkon mediační činnosti. „Být metodický znamená počínat si systematicky“ (Harrington, 2006, 31). Základní vzdělání mediátora, mimo univerzitní pregraduální přípravu, tkví ve zvládnutí metodiky, kterou tvoří teoretické znalosti a praktické dovednosti. Všeobecná mediace, jež je v našem kulturním rámci preferována, patří do kategorie fázového typu mediace, metodika práce pak sestává z poznatků o sociálně-psychologických aspektech konfliktu, z postupu, jak vést proces mediace, jaké metody použít, od aktivního naslouchání, formulování myšlenek, transformace stížností na zájmy, přeformulování negativních výroků na neutrální, přerámcování výroků až po rozšiřování nebo zužování sporu, oddělená setkání či testování realitou apod. Metodika jako ucelený systém metod a postupů je ověřena praxí. Poznatky se lze naučit teoretickým studiem, praktické, v případě mediace, sociální dovednosti se efektivně osvojují sociálním učením.

Tréninkové programy (název trénink vyplývá z formy vzdělávání, jde o aktivní a interaktivní způsob rozvoje potenciálu člověka) zaměřené na sociální učení, které by mohly být využity v přípravě mediátorů, lze rozdělit na několik typů (Ondrušek, Labáth, 2007):

• Experienciální učení poznatků představuje klasické vyučování obohacené o tréninkové metodiky nebo výcvikový program, jehož cílem je zvýšení efektivity výuky použitím postupů učení zážitkem nebo prostřednictvím nějaké činnosti. V základním programu vzdělávání mediátorů je možné zážitkovým způsobem zprostředkovat jistý okruh znalostí, kupříkladu fáze rozvoje konfliktu, na základě zážitku lze identifikovat různé strategie vyjednávání. Podobně lze zážitkově zprostředkovat i některá právnická témata.

• Trénink sociálních dovedností je nejjednodušší formou výcviku sociálních schopností. Zaměřuje se na osvojení jedné nebo více sociálních dovedností, které se týkají jedné sociální situace, kupříkladu reakce mediátora na nedodržení pravidel stanovených na počátku mediačního procesu. Je to jednoduchý, uzavřený model vzdělávání. Trénuje se jedna specifická oblast. Sociální dovednost je vázána k dané situaci a cílem výcviku není zvyšovat sociální kvality účastníka tréninku, nýbrž naučit budoucího mediátora jeden způsob ověřené reakce či činnosti. Obvykle tato sociální dovednost není použitelná v jiné sociální situaci. Pro trenéra je dostačující zvládnout proces dané sociální situace, rozumět systému, praxe je pro trenéra jako vždy výhodou.

• Cílem tréninku sociální kompetence je rozvoj celkové způsobilosti jednat v sociálních situacích. Myslí se tím schopnost přiměřeně reagovat, být schopný flexibilně používat jednu dovednost ve více situacích, porozumět potenciálu sociálních schopností. Sociální kompetence je soubor jednotlivých sociálních dovedností, které mají široké uplatnění. Takto postavený výcvikový program je otevřený novým podnětům, aplikačním sférám, není striktně vázán na posloupnost jednoznačných kroků, téma lze zpracovat z různých aspektů. Trénink je zaměřen na sociální chování. Aktivní nácvik mediačního procesu (formou hraní rolí, videoanalýzou, videotréninkem nebo jinými postupy) vede nejen k osvojení dovednosti, nýbrž i k pochopení důvodů a k nabídce alternativních možností chování. Důraz je sice při výcviku kladen na jednu oblast, avšak pokud jde o trénink sociální kompetence, přenos do jiného prostředí by měl být jedním z jeho cílů. Trenér samotný by měl kvalitně ovládat proces teoreticky i prakticky.

• Trénink metodiky práce s lidmi se nejvíce blíží k optimálnímu systému vzdělávání v mediaci. Nabízí ucelenou koncepci vedení mediačního procesu. Na rozdíl od tréninku sociálních dovedností je výcvik metodiky určen lidem, kterým se tím rozšiřuje pracovní kvalifikace a po jeho absolvování budou způsobilí vykonávat i jiný druh práce. Jde o výcvik v jednom uceleném programu určeném k práci s lidmi v jisté sféře. Mimo kvalifikace se u trenéra očekává i praktická zkušenost s touto metodikou.

Vzdělávání zaměřené na kvalifikaci mediátora se v současné době ve většině případů omezuje na základní, tedy metodickou přípravu. Obvykle sestává z teoretických částí a z praktických cvičení ve dvou oblastech – sociálněpsychologické aspekty konfliktů a vedení mediačního procesu a právní minimum. Podobně jako v jiných profesích, kde se předpokládá práce s lidmi, i v mediaci má celoživotní vzdělávání své opodstatnění. Může mít různé podoby – odborné semináře a konference, vzdělávání přímo v praxi, diskusní fóra mediátorů, systematické nástavbové kurzy (specializace v mediaci z pohledu typologie sporů, specializace v různých směrech v mediaci, náročné situace v mediačním procesu, vzdělávání v oblasti sebepoznání atd.), různé formy supervize, individuální styl mediátora se rozvíjí a může se obohacovat o různé prvky v průběhu celé jeho kariéry.

Kvalitní odborné semináře a konference poskytují podnětné prostředí na prezentaci vlastních zkušeností, diskusi a konfrontaci s jinými kolegy, získávání nových podnětů, větší jistoty a odborné podpory.

Při přímém vzdělávání v praxi není nezvyklé, že na jednom pracovišti se objevují obavy z konkurence, projevy rivality, někdy neochoty podělit se o svoji zkušenost. Z hlediska efektivity má však vzdělávání přímo v kontaktu s klienty své těžko zastupitelné místo. Některé fungující mediační organizace mají přesně definovaný postup vzdělávání, pravomocí a odpovědnosti. Kupříkladu po absolvování základního vzdělání v mediaci nový mediátor působí v roli asistenta nebo pozorovatele, účastní se mediace a učí se vlastním pozorováním a následnou diskusí od zkušenějšího kolegy. Má příležitost vidět celý proces mediace, má možnost poznat důvody jednotlivých intervencí mediátora a tím i hlouběji proniknout do problematiky. V popisovaném systému po absolvování několika mediačních případů dostává adept na profesi mediátora možnost participovat na více mediovaných sporech jako ko-mediátor. Role ko-mediátora obsahuje možnost vést jistou část procesu ve spolupráci se starším, zkušenějším mediátorem. Ko-mediátor může vést i celý proces, je zde však přítomen i mediátor, který zasáhne a předejde nevhodnému kroku v případně nutnosti. V takto strukturované přípravě se pak nováček stává mediátorem se vší zodpovědností za proces, vyžaduje se však jeho účast na supervizi (přímá i nepřímá podoba). Supervize je součástí přípravy a praxe většiny pomáhajících profesí. Jejím úkolem je optimalizovat odbornou činnost, je součástí kontinuálního rozvoje potenciálu člověka v rámci profese, kvalitněji naplnit roli mediátora. Po absolvování supervize v daném systému mediátor začíná pracovat samostatně. Účast na supervizi je však vhodná pro všechny úrovně rozvoje mediátora po celou odbornou kariéru. Na základě dlouhodobé praxe se pak v optimálním systému může zkušený mediátor stát lektorem vzdělávání v mediaci a později i tzv. cvičným mediátorem a supervizorem. Výhodné je, jestliže k tomu získá vzdělání v lektorování (tzv. trénink trenérů) a trénink v supervizi.

Další formy vzdělávání v mediaci vyplývají z možností a z nabídky. Diskusní fóra však mohou vznikat ad hoc, lokálně, příležitostně apod. Mají silný rozvojový potenciál a různé formy – pravidelně vymezený prostor na diskuse, on-line konference, internetová fóra odborníků, společné výzkumné projekty, setkání na konferencích apod.

Koncepce alternativního řešení konfliktů jsou relativně ucelené a komplexní. Individuální přístup mediátora je však kombinací jeho osobnostních předpokladů, vzdělání a vzdělávání, různé praxe a životní zkušenosti. Individuální přístup může být jednoznačně věrný východiskovému směru v mediaci. Jestliže jsou však obohaceny o některé nebo víceré prvky jiného systému poznatků, můžeme o nich hovořit jako o přístupech eklektických (syntetizujících, integrativních apod.). Eklekticismus představuje ve společenské praxi koncept, pro který je charakteristické, že vybírá myšlenky a podněty z různých oblastí a na jisté úrovni je spojuje. Cílem pak je vytvořit přístup odpovídající potřebám situace, zájmům konfliktních stran, schopnostem mediátora nebo nutnosti lépe uchopit mediační případ. Eklekticismus může mít různou podobu od přejímání metod z odlišných koncepcí, přes modifikaci zkušeností jiné profese až po systematickou integraci se snahou vytvořit jednotný a pravděpodobně i nový výkladový rámec reality.

Pojem eklekticismus má někdy negativní konotaci, zejména jestliže se mluví o nesystematickém nebo nesourodém přejímání poznatků, zkušeností a metod z jedné oblasti do druhé. Mimořádně rizikové je ovšem i experimentování s neověřenými postupy, jako jsou různé formy mimosmyslového vnímání, věštění, výkladu karet, numerologie apod. V pomáhajících profesích se čas od času setkáváme s využíváním metod bez dostatečné kompetence k jejich zvládání. Příkladem mohou být e-learningové programy výuky mediace, využití relaxačních a meditativních metod bez dostatečné přípravy a bez supervize, snahy diagnostikovat účastníky mediace použitím nástrojů, na které nemá daná osoba oprávnění apod. Podobně není neobvyklé, jestliže se do mediace dostávají prvky, které jsou v příkrém rozporu s hodnotami mediace (autokratické rozhodování mediátora ve sporu, právní poradenství, nátlakové aktivity mediátora apod.). V takovýchto případech nelze mluvit o rozvíjení nebo eklektickém obohacování mediace. Zakomponování nových prvků při plné odborné způsobilosti mediátora do standardního přístupu nelze považovat za rušivé, nýbrž naopak. Jestliže akceptujeme fakt, že mediace je multidisciplinární, respektive interdisciplinární koncepce, eklekticismus v různých formách je pochopitelný.

V psychoterapii, v sociální práci, psychologickém poradenství, v jiných oblastech pomáhajících profesí má však eklekticismus své legitimní a smysluplné místo. V mediaci se kupříkladu dlouhodobě a úspěšně využívají prvky psychoterapie. Přerámcování, parafrázování negativních výroků na zájmy nebo akceptovatelné formulace nevznikly v oblasti alternativního řešení konfliktů. V běžné řeči se konflikty často vyjadřují obrazně. Wilmot a Hockerová (2004) uvádějí celou řadu běžných metafor konfliktní situace. Rozdělují je na metafory vítěze a poraženého („on mne zabíjí“, „ždíme ze mne život“), neutrální metafory konfliktu (konflikt jako hra, jako hrdinské dobrodružství) a pozitivní obrazné vyjádření konfliktu (konflikt jako kulatý stůl, jako příliv, jako tanec). Práce s metaforami, které využívá v mediaci Smith (2000), začíná od obrazného vyjádření konfliktu až po metafory jeho řešení. V případě použití metafor v mediaci (Smith, 2000) jde o ucelenou koncepci chápání konfliktu, vysvětlování reality a hledání cest řešení sporu prostřednictvím obrazného vyjádření. Proces mediace však zůstává nezměněn (v souladu se všeobecným přístupem). Metafory jsou trvalou součástí přístupu, pracuje se s nimi u všech mediovaných sporů. Tento postup můžeme použít jako příklad systematické integrace, kterou L. Epsteinová (in Matoušek a kol., 2001) považuje za jeden z eklektických modelů práce s lidmi.

V mediaci je možné efektivně pracovat s různými koncepcemi mezilidské komunikace. Je kupříkladu možné aplikovat transakční analýzu (Široký, Labáth, 2010). Koncept transakční analýzy (Berne, 2011) byl sice původně určen pro psychoterapeutickou praxi, rychle se však rozšířil i do jiných oblastí společenské praxe. V mediaci lze účinně pracovat s tzv. egostavy účastníků mediace (rodič, dospělý, dítě), tedy formou strukturální analýzy, nebo analyzovat jejich komunikaci na úrovni transakční analýzy (autor mluví o doplňkových, zkřížených a skrytých přenosech). Následně se lze zaměřit na oblast životních scénářů – přizpůsobivý, pasivní, rivalitní a kooperativní scénář (Harris, 1997; Gabura, 2010). Transakce a scénáře podmiňují hry. Hra v transakční analýze je „obměňující se soustava často opakovaných, zdánlivě racionálních transakcí se skrytou motivací anebo populárněji jako řada tahů s různými léčkami nebo fintami“ (Berne, 2011, 53). Mediátor může využít komunikační část modelu jako základní rámec pro porozumění i interpretaci vztahu konfliktních stran v situaci „zde a nyní“. Může však jít dále, může uvažovat o nezveřejněných motivech, může se snažit porozumět sporu v čase, uvažovat, jaké „hry“ účastníci spolu hrají, jak je tyto hry udržují v konfliktu a brání jim dostat se ze začarovaného kruhu nepochopení, frustrace, nezájmu, rivality apod. Není standardní použít transakční analýzu přímo s účastníky sporu, jestliže to však okolnosti umožňují a mediátor dobře zná koncept transakční analýzy, může pochopení vzorců chování účastníků mediace vést ke dlouhodobé změně vztahu a k jeho zkvalitnění. Efektivita mediace tím může prudce vzrůst a dosáhnout jiné úrovně. Šlo by již o optimalizaci vztahu a nejenom řešení konfliktu. Je ale nutné uvést, že se zde mediátor dostává na hranici terapeutické intervence. V takovéto podobě, kde jde o včlenění jednoho prvku do určitého systému, který systém nemění, pouze ho podporuje, můžeme hovořit o eklekticismu ve formě systematické selekce (Epsteinová, in Matoušek a kol., 2001). Při použití transakční analýzy mediátor pracuje standardním způsobem, analýza transakcí mu slouží pro lepší a rychlejší porozumění a vyhodnocení aktuálního vztahu mezi konfliktními stranami a pro efektivnější facilitaci diskuse. Nenarušuje a nemění původní metodiku mediace, obohacuje ji o nový prvek na vhodné situace. Transakční analýza se uplatňuje pouze u vybraných případů, kde je přiměřené a možné ovlivnit vztah konfliktních stran. Nestává se však trvalou standardní součástí metodiky mediace.

Eklekticismus může mít i pragmatickou podobu (Epsteinová, in Matoušek a kol., 2001). O pragmatickém eklekticismu můžeme hovořit tehdy, jestliže jde o model, který vznikl jako zevšeobecnění dobré praxe. Skupina odborníků dotváří standardní postup, metodiku o prvky vyplývající z vlastní praxe, poznání a zkušenosti. Zde bychom mohli mluvit i o přenosu zkušeností, znalostí a zručnosti z jiné sféry, v mediaci lze určitě uplatnit prvky minulé zkušenosti z právní, učitelské, poradenské, ekonomické a jiné praxe, ale i z osobní zkušenosti z neformálních vztahů. Snadno si lze představit transfer zkušeností z minulosti u poradenského nebo výchovného pracovníka, jenž má dlouhodobou předchozí zkušenost s agresivním chováním jeho bývalých klientů. Práce s negativními emocemi v mediaci odborníka s takovouto zkušeností bude zřejmě jiná než u člověka, který nikdy s touto klientelou nepracoval. Do této kategorie snad můžeme zařadit i následovný případ. Kolega-mediátor se zúčastnil mediace jako jedna z konfliktních stran. K jeho překvapení mediátor, který vedl tento proces, při definování problému vyjádřil stanovisko, že k dohodě v tomto sporu s velkou mírou pravděpodobnosti nedojde. Pragmaticky v jednom bodu mediačního procesu využil intervenci velice blízkou paradoxní intervenci, jež pochází od V. Frankla (Kratochvíl, 2006). Tímto zásahem výrazně zvýšil motivaci ke spolupráci minimálně u jedné strany v konfliktu a tím, podle účastníka sporu (taktéž mediátora), podnítil cestu k dohodě. Pragmatická forma eklekticismu znamená experimentovat, situačně využít „cizorodý“ prvek, který proces urychlí „zde a nyní“, přitom však nevybočuje z rámce původní metodiky, nemá ambici teoretické interpretace jevu, je spíše jednorázovým aktem. Přenos zkušeností může být přitom vědomý, stejně jako do jisté míry neuvědomělý a spontánní. Individuální mediační styly se formují stejně jako v rámci jednoho „čistého“ přístupu, jako u volby eklektického způsobu práce.

Významnou součástí přípravy a tím i tvorby individuálního stylu mediátora je nebo může být program, respektive kurz sebepoznávání. Sebepoznání má významnou pozici ve všech oblastech práce s lidmi. Každá interakce s jiným člověkem je ovlivněna oběma osobami, jinak se konfliktní strany chovají v přítomnosti jednoho a v přítomnosti jiného mediátora. My všichni vnášíme do každého mezilidského vztahu svoji osobní zkušenost, vnímání sociální situace je vysoce subjektivní, osobní sympatie či antipatie nebo lhostejnost, první dojmy ovlivňují naše chování vůči jiným. Většinou si ani neuvědomujeme, do jaké míry vnášíme do sociálních situací vlastní míru hodnot, jak si do jiných lidí vědomě či nevědomě promítáme zkušenost s jinými lidmi z minulosti. V psychologické a psychoterapeutické terminologii se mluví o projekci (promítání, připisování vlastních zájmů, potřeb apod. jiným osobám) a o přenosu (přenosové, resp. protipřenosové chování znamená reagovat na jiné na nevědomé úrovni jako vůči jiným, obvykle významným osobám naší biografie). Existují dlouhodobé vzdělávací programy, kde se experienciální formou zvyšuje míra sebepoznání směrem k tzv. historickému náhledu, tedy do naší minulosti, především dětství. Vzdělání a sebepoznání na této hlubinné úrovni není pro výkon mediace potřebné, vyžaduje se v psychoterapeutických profesích. Pro efektivní výkon je však jistě vhodné vědět o těchto mechanismech, uvažovat o svých postojích, vyžadovat zpětnou vazbu, snažit se regulovat své chování vůči stranám konfliktu. V tomto směru je efektivní uvažovat o sebepoznání na úrovni minimálních biografických nebo behaviorálních klíčů. Minimální biografické klíče je postup, kde se stimuluje citlivost na vlastní minulé zážitky a nabízí se účastníkům této formy vzdělávání analytický rámec hledání souvislostí mezi svým dětstvím (vztahy k rodičům, mezi rodiči, mezi sourozenci, v širší rodině), minulostí (vztahy v dospívání a dospělosti, školní a pracovní zkušenosti) a současnou situací (pracovní zařazení, partnerská sféra, aspirace, pracovní výkon apod.). Zásadně se v takovémto krátkodobém programu nedoporučuje zveřejňovat fakta jednotlivců, spíš pouze nabízet možnosti interpretace a hledání souvislostí. V tomto duchu lze při důsledné ochraně citlivých faktů, zážitků a emocí nabídnout alternativu – zvažovat, proč se někomu daří pracovat s jedním typem lidí a jiným ne, proč jsou některé situace více stresující než jiné. Cílem takto postaveného modulu vzdělávání je upozornit účastníky na tyto souvislosti, připravit je na systematickou sebereflexi (zpětně nebo přímo v akci si uvědomovat potenciální propojení na jinou zkušenost a vlastní subjektivitu). V konkrétní mediační situaci to může vést k uvážlivému výběru možných intervencí, snazšímu uplatnění nezávislého, nestranného postoje.

Druhou možností alternativního sebepoznávacího procesu je zaměřit se na tzv. minimální behaviorální klíče. Takto postavený rozvojový program vychází z teorií učení a předpokládá, že naše chování je převážně naučené a při jistém úsilí dokážeme identifikovat, odkud toto chování pochází. Lze uvažovat, kde a kdy bylo toto chování efektivní, kdy ho využíváme jako méně efektivní. Na úrovni chování pak můžeme využívat formu zpětné vazby. Tato cesta může být velice efektivní, ale i velice riziková. Nebezpečnou je vždy, jestliže není v programu dostatečně vytvořené prostředí psychologického bezpečí a v programu nedisponujeme přiměřeným časem na zpracování negativních zpětných vazeb. Konec konců i zpětné vazby mohou mít různou podobu a formu poskytování (za silnou zpětnou vazbu se považuje také nekomentovaná video analýza). Celkově lze takovýto kurz vést ke korekci vlastního chování a snížení rozporu mezi „sebeobrazem“ a tím, jak nás vnímají jiní. Rozpoznávání vlastních tendencí v chování může výrazně napomoci k prevenci předsudečného a stereotypního chování.

Pro efektivní vedení mediačního procesu je užitečné, jestliže existuje možnost absolvovat program sebereflexe a zvládání vlastních negativních emocí. Program zvládání vlastních emocí má za cíl zprostředkovat účastníkům kurzu návod, jak reflektovat a následně regulovat své emoce tak, aby se po dobu mediačního procesu neprojevovaly emoce, které mohou samotný proces brzdit či negativně ovlivnit. Sebereflexe se však netýká pouze nestrannosti mediátora, nýbrž i celkového naplnění jeho role. Sebereflexe v mediaci může mít tři úrovně – introspekci (tedy zkoumání vlastních postojů), přežívání, vnímání a chování, zpětnou vazbu od kolegů, přátel, případně i od konfliktních stran a supervizi.

Celoživotní vzdělávání v mediaci v optimálním případě obsahuje účinnou supervizi, která rozvíjí profesionální i osobnostní složku a poskytuje psychohygienu pomáhajícího profesionála. Supervize vznikla v psychoterapeutické sféře jako forma pomoci, podpory a analýzy vlastních přenosů z práce s klienty. Některé její formy se uplatňují i v širokém rámci pomáhajících profesí. Supervizorem je zkušený odborník v dané oblasti, ve fungujících systémech oficiálně akreditovaný pro výkon této činnosti po absolvování specifické formy vzdělávání. Vaska (2011) uvádí, jak lze v supervizi postupovat u začínajících profesionálů (upravené pro podmínky mediace):

• Zaměřit se na sebe (účastník supervize, začínající odborník), zaměřit se na otázku: „Uspěju v této práci?“

• Zaměřit se na klienty, analyzuje se otázka: „Pomohu klientům (konfliktním stranám), aby se spor vyřešil k jejich spokojenosti?“

• Zaměřit se na vztahy, pracuje se s tématem: „Jaký mám vztah s konfliktními stranami, jak s nimi komunikuji, jak spolu komunikujeme?“

• Zaměřit se na metodickou stránku, na proces, diskutuje se téma: „Jak jsem vedl proces mediace? Co bych měl v přístupu změnit?“

Supervize pomáhá začínajícím, stejně jako zkušeným mediátorům v oblasti odborné i osobní, respektive osobnostní. Podle Šimka (1995) kvalitní supervize podporuje osobnostní růst, nemůže však nahradit vlastní práci na sobě. Myslí se tím potřeba růstu, snaha o reflexi vlastního chování a prožívaní, korekce projevů, otevřenost k přijímání názorů jiných lidí, systematické odborné i osobní edukace. Supervize k uvedenému může efektivně napomáhat. Holá (2011) definuje supervizi jako metodu vzdělávání dospělých a metodu, která umožňuje reflexi vlastního profesionálního jednání. Supervize má podobu přímou (mediátor vede proces a supervizor ho diskrétně pozoruje, kupř. jako zapisovatel) a nepřímou (různé formy záznamů nebo diskuse o realizované mediaci). Má individuální a skupinovou formu. V individuální supervizi se setkává mediátor a supervizor s cílem rozebrat činnost, postoje a chování mediátora v jednom nebo ve více případech. Ve skupinové supervizi vede supervizor členy skupiny a společně se analyzuje jeden případ, zvolená témata, více společných prvků mediace apod. Součástí supervize jsou i témata zátěže, stresu, psychohygieny.

Mediátor může být dobře připraven, dokonale může ovládat metodiku práce, může se vyznačovat vysokou mírou sebepoznání, je schopen v praxi zužitkovat své předcházející zkušenosti a poznatky, přiměřeně reflektuje své chování, a i přesto je velice pravděpodobné, že se někdy dostane do situace, která je pro něj nová a neočekávaná. V takovéto situaci musí nějak reagovat. Jestliže předcházející zkušenosti nejsou použitelné, nezbývá nic jiného než mediační proces přerušit, nebo improvizovat. Improvizaci ve společenské praxi můžeme vnímat negativně, ale i pozitivně, tedy jako příležitost k růstu. Náročné situace lze překonat také tvořivostí. Dobré improvizační schopnosti se váží k flexibilitě, k pružnému myšlení, k přeladění, k přizpůsobení se nové situaci, ale i k vnitřní pohodě a sebejistotě. Zátěžová situace se přirozeně pojí s negativním přežíváním, nejistotou, obavami ze selhání a podobně. Improvizace se však opírá i o zdravý úsudek, hledání jiných možností, experimentování. Jestliže v mediaci nejdeme za rámec základních principů mediace, jimiž jsou nestrannost, dobrovolnost, princip malých dohod, kontrola procesu konfliktními stranami, můžeme do mediace vnášet nové prvky. Inspirovat nás mohou některé charakteristiky tvůrčího jednání, jak je popisuje Dacey a Lennon (2000):

• tolerance vůči dvouznačnosti, respekt k jiným řešením a výkladům reality v mediaci, akceptace dvojité optiky v konfliktu (Wilmot, Hockeyová, 2004);

• stimulační svoboda – schopnost vidět svět z jiné perspektivy, v mediaci je rozhodující vést proces ke vzájemnému porozumění cestou akceptace odlišení percepce konfliktu a akceptace emocí protistrany (neznamená to souhlasné stanovisko), tento moment má potenciál sbližovat účastníky mediace (nezřídka prožívají stejné emoce);

• funkční svoboda – vnímání funkce předmětů, jevů různě, odlišně, než byl jejich původní účel, konflikt má v mezilidských vztazích jistou funkci, v tomto směru lze uvažovat o tom, jak tuto roli (kupř. konflikt je u jedné konfliktní strany cestou udržování závislosti druhé osoby) nahradit nebo uplatnit v dohodě;

• flexibilita – schopnost opustit nevyhovující řešení, otevřenost ke změně, uvažovat netradičně, vybočit z rámce běžného uvažování, vidět věci v kontextu a nemít obavy ze změny;

• ochota riskovat a odvaha experimentovat znamená nebát se neúspěchu, dosáhnout cíle může vyžadovat jisté (rozumné) riziko, v konfliktu, kdy postrádáme důvěru mezi stranami sporu, může být odvaha začít jednat kooperativně nebo i parciální odhalení vlastních potřeb vnímané velmi rizikově;

• nevzdávat se a vytrvat při hledání nových řešení, někdy se řešení hledají těžce, v mediaci je však efektivní neurychlit proces, čekat, pokud si protistrany uvědomí potenciální změny a přijdou s alternativami, které jsou možná jednoduché, ale netradiční;

• preference zmatku, tvořiví lidé často upřednostňují chaos před svazujícím pořádkem a souladem, krátkodobý zmatek, nejasnosti mohou přinést nové podněty;

• zaměření na proces jako opak zaměření na výsledek, soustředit se na postup, jak přicházíme k řešením, samotný proces může obsahovat i nové způsoby řešení.

V mediaci se můžeme inspirovat z různých zdrojů, existuje dostatek publikací věnovaných tvořivosti, laterálnímu myšlení, rozvoji osobnosti nebo hrám s psychologickým potenciálem, v tomto směru jsou bohatým zdrojem poznání publikace E. Bakaláře (1976 a mnohé další knížky tohoto autora). Jiným zdrojem, kde se můžeme inspirovat prostřednictvím hry, je kupříkladu společenská hra (von Oech, 1992), kde je k dispozici celá řada tvořivých podnětů užitečných pro mediační proces – mediátor se může ptát „proč“, projevovat přiměřenou zvědavost, realizovat neočekávané kroky, změnit vnímání problému, vidět souvislosti konfliktu, zjednodušovat, podporovat myšlení „jako dítě“, přejmenovat situaci nebo problém, inspirovat se jinými lidmi nebo situacemi, využít obrazné vyjádření, změnit zorný úhel, kombinovat myšlenky, vnímat spor mimo rámec běžného vnímání a další (von Oech, 1992). Takováto cesta při sebevzdělávání může vést k rozvoji vlastního potenciálu, kreativity, k improvizaci, ke hledání a nacházení nových možností.

Řešení se v mediaci týkají především budoucnosti (Labáth, 2011). Minulost změnit nelze, její rozbor slouží pouze k definování problému, jeho vnímání okolností apod. Satirová, Banmen, Gruberová, Gomoriová (2005, 23) říkají: „Minulost nemůžeme změnit, můžeme změnit její dosah na nás.“ Návrhy jak řešit spor se zaměřují samozřejmě na budoucnost, která má potenciál měnit vnímání minulosti. Při improvizaci sehrává důležitou roli intuice, empatie, odhad dané situace, odstup od problému. Jakoukoliv reakci, návrh, podnět, tvůrčí a netradiční návrhy lze ověřit, zda konfliktním stranám vyhovují, zda je akceptují, či nikoliv. Při inovacích ve fázi hledání řešení v mediaci se nevystavujeme přílišnému riziku. Alternativní řešení, tedy jiná, než jaká se uplatnila v minulosti, jsou často jednoduchá a kreativní. V mediaci je výhodné nemít před nimi obavy, jejich posouzení, přijetí nebo odmítnutí je především odpovědností konfliktních stran. Zde však můžeme narazit na dilema, zda mediátor může nebo nemůže nabízet návrhy řešení. Nabízet je může pouze tehdy, jestliže se jeví, že účastníci sporu vyčerpali všechny své kapacity a mediátor řešení nevnucuje. Improvizace může být náročná v souvislosti s procesem mediace, tam se můžeme vystavit většímu riziku.

Zkušení odborníci z pomáhajících profesí jistě dobře vědí, kolik sil, sebereflexe a sebeovládání vyžaduje nestranný postoj, který je klíčem k efektivnímu naplnění role mediátora. Dosáhnout ho v době mediace není jednoduché, Haynes (1994) navrhuje řídit se následujícími zásadami:

• v mezilidském styku, při posuzování zájmů a vztahů neexistuje absolutní pravda a lidé nelžou tak často, jak se to někdy zdá, často však existují dvě (nebo více) odlišné verze jedné a té samé události, jinými slovy to znamená, že vnímání lidí je výrazně subjektivní;

• v mediaci neexistuje žádné „správné“ nebo „nesprávné“, jsou to pouze různé druhy a způsoby přístupu k jedné věci.

Takovýto postoj může být nápomocný. Sebereflexi v souvislosti s nestranností lze testovat otázkami, které může mediátor pokládat sám sobě: „S kým z konfliktních stran více souhlasím?“ Nebo: „Kdo mi je více sympatický?“ „Komu lépe rozumí?“ „Čí příběh mi je bližší?“ „Vůči kterému z nich jsem citlivější?“ „Kdo mi připomíná něco z mého života? Na čí straně jsem tehdy stál?“ Efektivní sebereflexe vede k nekognitivnímu odlišení potenciální zaujatosti, následně usnadňuje korektury v chování každého člověka, a tedy i mediátora. Postoje mediátora ovlivňují celý proces mediace. Schopnost zvažovat a regulovat své reakce vede k nezaujatosti, nezávislosti a následně má vliv také na vyvážené postavení konfliktních stran a konečnou rovnováhu v mediační dohodě. Jestliže se mediátorovi daří zvládat vlastní chování, celá situace je jednodušší i pro něj samotného. Riziko, že se mediátor přikloní k jedné straně sporu nebo se jedním účastníkem nechá více ovlivnit, se tím výrazně snižuje.

Metodika je základní formou vzdělávání v mediaci. Kvalitu mediace může zvýšit uplatnění účinných metod z jiných sfér společenské praxe a zkušenosti z minulosti. Improvizaci se v dlouhodobém výhledu asi v mediaci nevyhneme, náročné situace je možné zvládnout s přiměřenou mírou flexibility, tvořivosti a odvahy. Individuální styl mediátora tvoří osobnostní predispozice a schopnosti mediátora, jeho původní vzdělání, základní vzdělání v mediaci, znalost metodiky, ale i míra jeho sebepoznání, odvaha přejímat nové prvky z jiných přístupů a koncepcí, schopnost improvizace, ochota experimentovat. Míru úspěšnosti a kvality mediační činnosti je možné zkoumat formou sebereflexe a rozvojem sebepoznání, především účastí na kvalitně vedené supervizi.

3. Systém vzdělávání mediátorů

Lenka Holá

3.1 Úvod

Kapitola se zabývá problematikou vzdělávání mediátorů jako nově vznikající profese. Vzdělávání mediátorů je nejen vČeské republice, ale celosvětově diskutovaným tématem. Souvisí úzce sidentifikací profesních kompetencí mediátorů ajejich naplňováním. Téma je unás akcentováno také vsouvislosti súčinností zákona omediaci astanovování požadavků na kompetence (projevené znalostmi apraktickým výkonem) mediátora.

Cílem kapitoly je analyzovat požadavky amožnosti vzdělávání mediátorů ana základě nich navrhnout systém vzdělávání mediátorů. Při jejím zpracování vycházíme zliteratury andragogické, právních zdrojů aliteratury kproblematice mediace. Cennými poznatky jsou výstupy zahraničních výzkumů. VČeské republice není empirie mediace ještě dostatečně rozvinuta.

Vzdělávání mediátorů chápeme ne jako jednorázovou, počáteční akci, ale jako celoživotní proces. Strendem profesionalizace mediace astále širším uplatňováním mediace vrámci justičního systému se požadavky na kvalifikaci mediátorů zvyšují. Těmto trendům je nutné vzdělávání mediátorů přizpůsobit.

Co se týká terminologie, používáme pojem „vzdělávání mediátorů“, které chápeme, vkontextu vývoje profese mediátora jako profesní vzdělávání. Na rozdíl od „vzdělávání vmediaci“, tedy vmetodě mediace, které je otevřené iostatním cílovým skupinám, například sociálním pracovníkům, pedagogům, komunitním pracovníkům, dětem na školách adalším.

Kapitola je vyústěním našeho několikaletého zájmu ovývoj profese mediátora zejména vČeské republice.

3.2 Kompetence

Vprofesních organizacích, vzdělávacích institucích alegislativních orgánech je diskutovaná otázka, jaké profese, sjakým vzděláním by měl mediátor být ajaké další podmínky by měl splňovat. Základem pro stanovení požadavků na kvalifikaci mediátora je definování kompetencí pro výkon profese.

Na počátku historie zkoumání kompetencí stály neúspěchy při výběru pracovníků (Kubeš et al., 2004). Už vroce 1954 Flanagan hovořil otom, že je třeba vrámci pracovního místa identifikovat klíčové požadavky (kompetence). Vroce 1959 pak R. White poprvé používá pojem kompetence, nastává rozmach tohoto přístupu. Kompetence jako personálně andragogická kategorie se začal výrazněji uplatňovat již vsedmdesátých aosmdesátých letech 20. století (Tureckiová, 2009). D. C. McClelland (1973) upozorňuje na nutnost definování pracovního výkonu atvrdí, že úspěch či neúspěch vpráci je dán více vlivy. Vsedmdesátých letech 20. století se rozvíjí přístup ke vzdělávání založený na osvojování arozvíjení kompetencí. Výchozím celoevropským dokumentem ktomu se stalo Memorandum Evropské komise oceloživotním učení (2000)1. Naněj navázaly další dokumenty, znichž lze zdůraznit především Doporučení Evropského parlamentu aRady ze dne 18. prosince 2006 oklíčových schopnostech pro celoživotní učení (2006/962/ES). Kompetenční přístup je vsoučasné fázi vázán na myšlenku celoživotního učení ajeho dominantní postavení zdůrazňuje například Veteška akol. (2009), který oněm hovoří jako onovém vzdělávacím paradigmatu.

Definice kompetencí svou nejednotností však implikují obtíže sjejich zkoumáním. Podle terminologie norem řady ISO 9000 je kompetence prokázaná schopnost aplikovat znalosti adovednosti (ISO 9000, čl. 3.1.6.; ISO 9011, čl. 3.14.). Široké pojetí vyjadřuje schopnost přenášet dovednosti aznalosti do nových situací ve výkonu profese (Armstrong, 1999). Vužším smyslu kompetence pro výkon profese zahrnuje schopnosti aznich vyplývající znalosti, dovednosti anávyky (např. Veteška, Tureckiová, 2008; Hroník, 2007; Tremblay et al., 2002; Belz, Siegrist, 2001). Být kompetentní tedy znamená být schopný.

Podle přílohy Doporučení Evropského parlamentu aRady ozavedení evropského rámce kvalifikací pro celoživotní učení (EQF)2 vyjadřuje pojem kompetence „prokazatelnou schopnost používat znalosti, dovednosti aosobní, sociální nebo metodické schopnosti při práci astudiu avprofesním nebo osobním rozvoji“. Podle Jarvise (1999, s. 32) lze kompetence charakterizovat také jako „stupeň rozvoje dovedností aznalostí (někdy jsou specifikovány ipostoje), který je nezbytný pro efektivní zvládání pracovního výkonu podle profesních standardů platných vurčité době“. Vtomto smyslu definuje kompetence také Boyatzis (1982).

Pro stanovení požadavků na vzdělávání mediátorů je potřebné nejprve identifikovat příslušné profesní kompetence. Způsobů posuzování kompetencí je několik. Rozšířený je anglický afinský model, který se snaží bilancovat získané kvalifikace akompetence zaměstnanců (Beneš, 2008). Ve Francii probíhá od roku 1991 model osvědčování kompetencí. Vlastní zjišťování kompetencí probíhá ve třech fázích:

1. rozhovor spracovníkem kidentifikaci cílů zjišťování kompetencí;

2. individuální či týmové zjišťování kompetencí testy a/nebo individuálními úkoly;

3. vyhodnocení, návrhy rozvojových akariérních plánů, poradenství.

Tureckiová (2008) uvádí dva základní přístupy kidentifikaci společného základu adefinování kompetencí, jimiž by měli disponovat nositelé dané profese. Je jím americké pojetí, které se zaměřuje na individuální charakteristiky nositelů profese, abritské pojetí, jež se soustředí především na výsledky činnosti vrámci pracovní role (tzv. funkční kompetence). Zhlediska popisu profesní kompetence se podle autorky jeví nejvhodnější využití obou pojetí apropojení toho nejlepšího, co nabízejí. Hovoříme pak omultidimenzionálním přístupu, na jehož základě je možné vytvářet kompetenční modely. Jejich cílem je:

1. určení společného základu profese, umožňující například úpravy ve vzdělávacím systému;

2. praktické použití pro další specifikaci profesních požadavků, kupříkladu vkonkrétní profesní specializaci.

Ze zkušeností stímto modelem zjišťování kompetencí pracovníků je možno uvést zejména tu, která se pro vznikající systém certifikace mediátorů vČeské republice zdá být důležitá, ato že kritéria kompetencí ahodnocení nelze donekonečna standardizovat, detailizovat aspecifikovat. Rozhodující jsou spíše jasné směrnice amodelové testy, ahlavně kvalifikace examinátorů. Stejně tak je důležitou spolupráce hodnotitelů ahodnocených (Käpplinger, 2007). Ve shodě stím uvádí Veteška (2008), že kritériem pro posuzování kompetence nejsou sumy informací či znalostí, certifikáty nebo dosažená vzdělání, ale efektivita aúspěšné využití zdrojů vkonkrétním kontextu. Mapování (diagnóza aanalýza) kompetencí je podkladem pro posuzování toho, kdo je vhodný uchazeč ovstup do profese. Úspěšnost takového procesu je pak odvislá od toho, zda se podařilo dobře nadefinovat profily (modely) kompetencí.

Hroník (2006) rozlišuje mezi hodnocením výkonu ahodnocením kompetencí. Hodnocení výkonu je obvykle vázáno na odměňování ahodnocení kompetencí na rozvoj. Při hodnocení kompetencí jsme vedeni perspektivami rozvoje.

Není naším cílem zabývat se metodami identifikace kompetencí, avšak podtrhnout jejich význam pro stanovení požadavků na vzdělání avzdělávání mediátorů. Dle identifikovaných kompetencí by měly být stanoveny požadavky na obsah aformu vzdělávání mediátorů.

Rozlišme vtento okamžik předpoklady pro výkon profese mediátora aprofesní kompetence mediátora. Jak již zpojmů vyplývá, předpoklady pro výkon profese mediátora jsou základními podmínkami pro výkon profese adle našeho názoru zahrnují:

• osobnostní předpoklady;

• vzdělání avzdělávání mediátorů;

• odborné znalosti adovednosti;

• požadavky stanovené zákonem či jinou normou.

Kompetence pro výkon profese jsou zahrnuty ve třetím předpokladu, kdy vsouladu například sVeteškou aTureckiovou (2008), Hroníkem (2007), Tremblayem et al. (2002) či Belzem aSiegristem (2001) je chápeme jako schopnosti aznich vyplývající znalosti, dovednosti anávyky.

Zuvedeného lze také vyvodit, že za podmínku pro výkon profese mediátora nepovažujeme pouze počáteční vzdělání mediátora, ale ijeho další, celoživotní vzdělávání. Vzdělání avzdělávání mediátorů tvoří podstatu sdělení této kapitoly abudeme se mu věnovat samostatně.

Odborné znalosti adovednosti

Za odborné znalosti lze považovat teoretické vědomosti odborného charakteru získané vzděláním, nebo ibez něj. Zhlediska výkonu profese mediátora je potřeba rozlišit:

• odborné znalosti oblastí věcného problému konfliktu a

• odborné znalosti adovednosti metody mediace.

Potřeba odborných znalostí věcného problému konfliktu (např. znalosti zoblasti obchodu, dopravy, práva, chemie) se obvykle zvyšuje přímo úměrně ktendenci klientů žádat od mediátora hodnocení, odhady, předpovědi či návrhy. Typ potřebných odborných znalostí závisí na tom, jaké hodnocení či směrování klienti požadují. Hloubka odborných znalostí mediátora přímo souvisí sjeho orientací apřístupem kmediaci. Pokud se klienti cítí dostatečně kompetentní porozumět situaci, vníž se nacházejí, aformulovat možná řešení individuálně, společně či za pomoci dalších odborníků– svěří se mediátorovi, který ovládá proces mediace, ikdyž nemá potřebné odborné znalosti vdané oblasti konfliktu. Je dobré, když má mediátor základní znalosti relevantních zákonů, obvyklých praktik atechnologií voblasti konfliktu.

Základní znalost práva, respektive právního kontextu oblasti řešení daného konfliktu, považujeme také za důležitou podmínku poskytování mediačních služeb. Je nutná iproto, že je částí reality aodpovědná rozhodnutí klientů předpokládají znalost všech pro ně relevantních okolností. Ať je vrámci mediace dosaženo jakéhokoli rozhodnutí, musí obstát před zákonem. Nelze pravděpodobně zaujmout jednoznačné stanovisko, co se týká znalostí (příp. vzdělání) mediátorů voblasti práva. Shoda panuje vtom, že jistou znalost práva azákonů musí mediátor mít. Stím také koresponduje obsah vzdělávání vmediaci, kde vedle části mediační bývá ičást právní. Znalost právního prostředí, vněmž se uzavírání dohod pohybuje, je isoučástí kvalifikačních zkoušek mediátorů. Kdiskusi je pouze míra těchto znalostí, kdy zákon omediaci hloubku znalostí nespecifikuje. To pak vystupuje vkontrastu kmíře znalostí zoblasti psychologie asociologie, kdy jsou požadovány pouze základní znalosti.

Odborné znalosti adovednosti mediace získá mediátor vzděláváním vmediaci adalších oblastech potřebných kposkytování mediačních služeb. Jsou nezbytným předpokladem pro jeho kompetentnost aefektivní službu klientům. Ktomu lze uvést výsledky zajímavých studií, kdy bylo zkoumáno, jaké dovednosti mediátora jsou spojeny súspěšnou mediací. Goldberg (2005) zjistil, že klíčovým byl rozvoj akvalita vztahu mezi mediátorem aúčastníky mediace. Goldberg aShaw (2007) provedli výzkum 216 advokátů-mediátorů, kdy zjišťovali, co při mediaci udělali (aneudělali). Zjistili, že úspěšní mediátoři byli schopni získat důvěru stran svou empatií, respektem apéčí oně. Úspěšní mediátoři se projevovali neutrálně, důvěryhodně, nezaujímali hodnoticí postoje, byli bystří, intelektuálně rychlí. Dále byli trpěliví, diplomatičtí, kladli dobré otázky. Úspěšní mediátoři byli upřímní, používali humor kodlehčení obtížných situací, byli klidní, flexibilní akreativní. Goldberg aShaw (2007) uzavírají, že všechny tyto projevy podmiňují důvěru klientů vmediátora ajsou základním předpokladem pro úspěšnou mediaci.

3.3 Vzdělání avzdělávání mediátorů

Vzdělání mediátora je vužším pojetí chápáno jako jeho základní (graduální) vzdělání. My však, pokud hovoříme o„vzdělání mediátora“, obsah pojmu rozšiřujeme apovažujeme za něj jak jeho základní (graduální) vzdělání, tak vzdělání vmediaci. Vzdělání mediátora tak chápeme jako kvalifikaci pro výkon činnosti mediátora. Kvalifikace pro výkon profese je dána splněním kvalifikačních podmínek. Tyto kvalifikační podmínky mohou být dány například legislativní úpravou mediace, která zpravidla upravuje ikvalifikační podmínky pro činnost mediátora, či profesionálními standardy mediátorů vydávanými profesními organizacemi asdruženími.

Příklad

Požadavky na kvalifikaci mediátorů dle Standardů mediátorů College of Mediators3: Odst.5.1: Mediátoři musí mít úspěšně ukončený výcvik, který je akreditovaný College akterý poskytuje kvalifikaci pro danou oblast řešení konfliktů. Odst. 5.2: Mediátoři musí být řádnými či uznanými členy College. Musí prokázat absolvování akreditovaného výcviku anásledné zkušenosti aschopnosti. Odst. 5.3: Mediátoři musí mít vysokoškolské vzdělání. Musí se pravidelně zúčastňovat konzultací sporadcem, supervizorem nebo nadřízeným, kteří jsou také členy College nebo byli College schváleni. Odst. 5.4: Mediátoři musí souhlasit abýt připraveni udržovat azlepšovat své profesní znalosti adovednosti prostřednictvím dalšího vzdělávání ve stanoveném rozsahu na rok. Odst. 5.5: Mediátoři nesmí mediovat případy, na které se nevztahuje pojištění profesní odpovědnosti. Odst. 5.6: Mediátoři musí dodržovat pravidla řešení stížností, disciplinárního řízení aetická pravidla stanovená College. Odst. 5.7: Mediátoři, kteří jsou členy College, musí dodržovat tyto standardy.

Debata ootázkách kvalifikace mediátorů je vzahraničí stále živá adosud nezodpovězená. Ke konsenzu jsme zatím nedošli. Diskuse na toto téma musí být přístupná jako dialog, ve kterém mají všichni (klienti, odborníci– teoretici ipraktici–, média, legislativa, sponzoři atd.) možnost se vyjádřit. Požadavky na kvalifikaci je nutno zkoumat ve vztahu khistorii, přítomnosti abudoucnosti, stejně jako ve vztahu kpolitickému, sociálně ekonomickému akulturnímu uspořádání společnosti, které se odráží vjejí profesní struktuře.

Ve vztahu khistorii bychom mohli uvést, že kvalifikace mediátorů, jejich vzdělání avzdělávání se staly významným problémem na konci šedesátých let 20. století, kdy byla mediace využívána vtrestním řízení. Soudy zpočátku případy posílaly kneziskovým organizacím. Sdalším využíváním mediace však začaly vznikat problémy skvalifikací praktikujících mediátorů. Mediátoři vprvních mediačních programech byli odborníci ze všech profesí– komunitní pracovníci, obchodníci, právníci, sociální pracovníci, učitelé, duchovní iženy vdomácnosti. Aby byla zajištěna důvěra vsystém aúčinnost mediace, začalo být vyžadováno určité vzdělání mediátorů (C. Kuhn, 1984). Obecně lze říci, že čím více je mediace využívána vrámci soudního rozhodování apokud účast na ní je podmínkou pro možnost následného soudního slyšení uvymezených oblastí konfliktů (zejména rozvodových rodin snezletilými dětmi), tím se zvyšují požadavky na kvalifikaci mediátorů (Haralambie, 1990, s. 52). Zvyšováním požadavků na kvalifikaci mediátorů azaváděním standardů jejich vzdělávání naplňuje stát svou povinnost zajistit usoudní mediace kvalifikované mediátory (Haralambie, 1990).

Ve vztahu kpolitickému, sociálně-ekonomickému akulturnímu uspořádání zjišťujeme, že základní rozdíl vpřístupu kmediaci amediátorům (jako profesi) je dán především rozdílností právních systémů. Vnich je úprava požadavků směřujících kvýkonu činnosti mediátora vázána na odlišnou legislativní úpravu daných zemí. Současně se domníváme, že bez kvalifikovaného posouzení právního systému daného státu, který výrazně ovlivní organizačně-legislativní začlenění avyužívání mediace, není možno solidně stanovovat požadavky na profesní orientaci, vzdělání akvalifikaci mediátorů, stejně tak jako požadavky na jeho další vzdělávání. Legislativní úprava mediace je součástí kultury dané společnosti, která by se měla stát předmětem zkoumání mediace vširším kontextu.

Země kontinentální právní tradice přijímaly zpočátku mediaci se značnou skepsí. Mediace jako mimosoudní alternativa řešení konfliktů se začala postupně prosazovat zejména tam, kde se soudní soustava obtížně vyrovnávala snápadem nových sporů. Současně přestává být pojímána výhradně jako alternativa ksoudnímu projednávání, stále více je využívána těmi, kteří mohou sami činit justiční či administrativní rozhodnutí. Na jedné straně odlišnost praxe vjednotlivých zemích, na druhé straně paralelní diskuse o„harmonizaci“ mediace nejen vEvropě, nalezení společného jádra jejích praktik apostavení mediátora.

Kvalifikační požadavky na mediátora se stále vyvíjejí, není na ně– ani vcelosvětovém měřítku– jednotný pohled. Názorová různost je dána:

• legislativními podmínkami využívání mediace vjednotlivých státech;

• jejím organizačním začleněním vlegislativním asoudním systému;

• multidisciplinaritou mediace;

• růzností přístupu kmediaci ajejímu pojetí;

• růzností pohledu odborníků různých profesí, které se při mediaci uplatňují. (Holá, 2011)

Otázka stanovení obsahu vzdělávání vmediaci je velmi složitá. Jednak šíří oblastí, ve kterých se mediace uplatňuje, přístupy kmediaci, modely mediace, také vyvažováním požadavků na kvalifikační aosobnostní předpoklady pro profesi mediátora.

Vzdělávání vrodinné mediaci

Zvláštní kapitolou voblasti vzdělávání mediátorů je jejich vzdělávání pro řešení rodinných konfliktů. Srozvojem využívání mediace se profesní organizace mediátorů aasociace rodinných mediátorů zaměřují na vývoj jednotných standardů vzdělávání voblasti řešení rodinných konfliktů. Ale ani vtomto neexistuje mezinárodní shoda. Požadavky na kvalifikaci se mění podle státu alegislativních podmínek poskytování mediace.

Ačkoli výsledky výzkumů naznačují, že dosažené vzdělání zcela nepredikuje úspěšnost mediátora (Weckstein, 1996), většina rodinných mediátorů soukromého iveřejného sektoru má vzdělání voblasti psychologie (Pearson, Ring, Milne, 1983), na které pak navazuje výcvik vmediaci vrozsahu minimálně čtyřicet hodin (Kovachová, 1994). Například Asociace rodinných mediátorů vUSA požaduje po svých členech absolvování šedesátihodinového výcviku mediace advacet hodin dalšího vzdělávání každé dva roky. Počáteční praxi by měli začínající mediátoři získávat ve dvojici se zkušeným mediátorem. Shoda je také vtom, že státy by měly od rodinných mediátorů požadovat pokračující průběžné vzdělávání vmediaci, zejména prakticky zaměřené. Harges (1997) se vyjadřuje, že vrodinné mediaci by mělo být požadováno přinejmenším čtyřicet hodin základního výcviku adalší specializační výcvik. To považuje za dostatečné urodinných mediátorů, kteří ale již mají znalosti azkušenosti zoblasti práva, rodiny adětské psychologie. Většina států vyžaduje vysokoškolské vzdělání avýcvik vmediaci. Požadavky na kvalifikaci mediátorů zatím kakademickému vzdělání vmediaci nesměřují (Neilson, 1994, s. 181).

Shrneme-li dosud uvedené, pak můžeme říci, že pro získání kvalifikace rodinného mediátora je potřeba absolvovat:

• Základní výcvik vmediaci– základní odborné vzdělávání vmediaci, její filozofii, principech, fázích, formách, mediačních prostředcích doplněných oproblematiku rodiny, manželských arodinných vztahů, vývoj dítěte, vliv rozvodu na vývoj dítěte, výkon soudnictví ve věcech opatrovnictví nezletilých dětí.

• Specializační výcvik vmediaci– další odborné vzdělávání pro získání specializace vřešení rodinných konfliktů.4 Zahrnuje témata týrání, zanedbávání azneužívání dětí, domácího násilí, přehled ozáchranné sociální síti, činnosti organizací aodborníků, kteří mohou být klientům doporučeni jako vhodná pomoc. Specializovaný výcvik vrodinné mediaci by měl aplikovat poznatky adovednosti ze základního mediačního výcviku na oblast rodinných arozvodových sporů.

VČeské republice se výzkumem vzdělávacích potřeb mediátorů, kteří se věnují rodinné mediaci, zabývala Vrabcová (2012). Vzhledem ke stále nízkému počtu praktikujících rodinných mediátorů zvolila autorka kvalitativní metodu výzkumu, ato polostrukturovaný rozhovor. Oblasti, na které se vrozhovoru zaměřovala, byly: (1) dosažené vzdělání ajeho přínos pro činnost rodinného mediátora; (2) výcvik vmediaci ajeho využitelnost vpraxi rodinného mediátora; (3) osobnostní předpoklady rodinného mediátora. Cílovou skupinu tvořilo deset mediátorů. Zvýsledků výzkumu vyplynulo, že profese rodinného mediátora je vysoce specializovaná avyžaduje specifické dovednosti aschopnosti.

Znávrhů oslovených mediátorů jasně vyplynulo, že vzdělávací program pro rodinné mediátory by měl být určen absolventům středních či vysokých škol, videálním případě by měl být poskytován vysokou školou. Vzdělávací program by měl být postaven multidisciplinárně. Měl by vycházet ze základů práva, psychologie, sociologie asociální práce. Podstatu vzdělávání rodinných mediátorů by měly tvořit informace okomunikaci, konfliktu amediaci. Voblasti komunikace je nezbytné, aby mediátor znal složky komunikace,bariéry vkomunikaci, komunikační styly, efektivní komunikaci. Vzdělávání mediátorů voblasti konfliktu by se mělo věnovat podrobně teorii, vývoji acyklu konfliktu, způsobům amodelům řešení konfliktu. Vzdělání vmediaci by mělo obsahovat informace ohistorii avývoji mediace, modelech apřístupech vmediaci. Rodinný mediátor musí teoreticky ovládat proces afáze mediace, procvičit si jejich praktickou aplikaci abýt schopen klienty procesem provézt. Vprůběhu vzdělávání si mediátoři musí osvojit praktické používání technik aktivního naslouchání aspecifických mediačních technik. Je tedy nezbytné, aby vzdělávání rodinného mediátora zahrnovalo také praktickou část, která by měla obsahovat nácvik modelových kauz, intervize asupervize. Dotazovaní mediátoři se shodovali vtom, že sto hodin je minimální časová dotace na praktickou část výcviku.

Taylor (1994, s. 81) pro oblast rodinné mediace žádá vzdělávání ve čtyřech oblastech:

1. metody řešení konfliktů se zaměřením na mediaci;

2. právní afinanční záležitosti;

3. vývojová asociální psychologie;

4. komunikační dovednosti, vedení případu aspolupráce.

Rodinná mediace je multidisciplinární záležitostí ajejí důležité elementy nemohou být poznány aosvojeny vkrátkodobém výcviku. Taylor se potýká sotázkou, jak mohou rodinní mediátoři nabýt znalostí adovedností ve všech čtyřech oblastech. Dochází ktomu, že je nutné vytvářet specializované, profesionálně organizované programy apřenášet je do praxe.

Včlenských státech Evropské unie ovlivnily vzdělávání mediátorů tzv. Zelená kniha oalternativním řešení sporů vobčanskoprávních aobchodních věcech, vydaná Evropskou komisí vroce 2002, dále doporučení rady Evropy kmediaci vrůzných oblastech společenské praxe azroku 2003 návrh rezoluce vydané Evropským parlamentem. Rezoluce doporučila, aby mediace byla zaváděna spíše tvorbou směrnic aetických kodexů apodporou nejlepší praxe místo legislativních iniciativ. Ipřes doporučení rezoluce Evropského parlamentu přistoupily členské státy Evropské unie klegislativní činnosti avypracovávají či již vypracovaly své národní zákony omediaci.

Včervenci 2004 byl ve spolupráci se zástupci mediačních organizací, profesionálních sdružení asdružení spotřebitelů vytvořen Evropský etický kodex pro mediátory, který stanoví, že mediátoři musejí splňovat určité standardy kompetence aznalostí oprocesu mediace. Nestanoví, jaká úroveň školení aakreditace je požadována, namísto toho uvádí některé relevantní faktory, jako řádný výcvik, průběžné vzdělávání audržování aprocvičování mediačních dovedností.5 Většina národních zákonných úprav mediace řeší požadavky na kvalifikaci mediátora.

Také vČeské republice jsou vytvářeny podmínky pro efektivnější využívání mediace. Vroce 2000 byl přijat zákon č. 257/2000 Sb., oProbační amediační službě ČR. Vzdělávání pracovníků Probační amediační služby ČR (PMS) upravuje § 6 tohoto zákona. Specifika činnosti vyžadují transdisciplinární přístup, schopnost posuzovat věc vširších souvislostech aschopnost vést konstruktivní dialog nejen súčastníky konfliktu, ale isjejich právními zástupci aorgány činnými vtrestním řízení. Tedy dobré vybavení pro danou profesi zhlediska specifických sociálních, psychologických aprávnických vědomostí adovedností. Scílem připravit kvalifikované odborníky pro výkon profese byl zpracován systém vzdělávání pracovníků probační amediační služby. Je tvořen dvěma základními pilíři– kvalifikačním vzdělávacím kurzem (KVK) adalším odborným vzděláváním. Součástí kvalifikačního kurzu jsou praxe na odborných pracovištích. Kurz je ukončen zkouškou před komisí ministerstva spravedlnosti. Na kvalifikační vzdělávací program navazuje systém dalšího vzdělávání, který přispívá kprůběžnému zvyšování odbornosti aspecializace. Součástí dalšího vzdělávání jsou semináře věnované aktuálním otázkám uplatňování alternativních způsobů řízení aalternativních trestů, zacházení se specifickými skupinami klientů, uplatňování mediace při řešení různých druhů trestných činů adále pravidelné supervizní semináře věnované rozvoji praktických dovedností areflexe vlastní práce, metodické či kazuistické semináře.

Třístupňový systém (I. Úvod do mediace, II. Základní výcvik aIII. Akreditace mediátora) měla již velmi brzy po svém vzniku zavedený Asociace mediátorů ČR (AM ČR). Probíranými tématy byly komunikace, vyjednávání, vedení rozhovoru, řešení problémů, sebepoznání, fáze mediace, komunikace srůznými typy klientů, právní minimum pro mediátory, supervize. Důraz byl kladen na interaktivní anácvikovou povahu vzdělávání. Vsoučasné době je systém vzdělávání vAM ČR dvoustupňový (I. Výcvik vmediaci vrozsahu 100 hodin aII. Akreditace mediátora). Dále jsou nabízeny semináře aworkshopy na různá témata.

Vletech 2004–2005 proběhl pod záštitou Ministerstva spravedlnosti ČR projekt „Mediace vnetrestních věcech aneb Normální je se nesoudit“. Výstupem tří pracovních skupin byly analýza zahraničních modelů mediace, standardy mediace, standardy profese mediátora avzdělávání vmediaci anávrh zákona omediaci vnetrestních věcech.6

Svývojem aplikace se na poli vzdělávání vmediaci uplatňují další dva významní vzdělavatelé, ato Česká advokátní komora (ČAK) aConflict Management International (CMI). Prvním důležitým počinem ČAK byla realizace vzdělávacího projektu „Evropské zkušenosti vmediaci ajejich implementace do českého právnického prostředí“, který byl spolufinancován Evropskou komisí ajehož partnerem byla Bruselská advokátní komora. Vrámci projektu bylo realizováno vzdělávání vmediaci, byly vytvořeny výukové materiály pro mediátory-advokáty. Bylo potvrzeno, že advokáti vČeské republice mají ovzdělávání vmediaci zájem. To nyní probíhá jednak jako základní vzdělávání vmediaci (kurz Basic, šedesát hodin), dále specializační vzdělávání (kurz Business, tři výukové dny) akurzy zaměřené na prohlubování mediačních dovedností.7 Obdobný model nabízí také CMI, ato základní mediační výcvik (šedesát hodin), specializační mediační školení, která prohlubují znalosti adovednosti ze základního vzdělávání vmediaci (např. rodinná mediace) aworkshopy ktématu mediace.8

Je potěšující asoučasně uklidňující zjištění, že uvedené přední vzdělávací instituce vycházejí ze společné filozofie metody, kladou důraz na podporování principů mediace asoučasně většina znich nastavuje obdobnou koncepci vzdělávání vmediaci, tj. základní vzdělávání vmediaci, specializační vzdělávání aprohlubující krátkodobé kurzy.

Vroce 2012 se koncepčně pojaté vzdělávání vmediaci dostává také na univerzitní půdu. Právnická fakulta Univerzity Palackého vOlomouci do studia 4. ročníku oboru Právo zařadila dva samostatné výukové předměty, ato Řešení konfliktů amediace aVyjednávání. Výuka je realizována výkladovou formou vkombinaci sinteraktivními anácvikovými technikami. Studenti si tak rozšíří repertoár metod řešení konfliktů, kdy si vpraxi budou moci volit ten nejvhodnější postup podle povahy právního případu asvých preferencí. Od září 2012 pak PF UP Olomouc realizuje čtyři samostatné výukové programy, ato Základy mediace (patnáct hodin), Výcvik vmediaci (sto hodin), Právo pro mediátory (dvacet pět hodin) aProhlubování mediačních dovedností (dvacet pět hodin). Jsou primárně určeny mediátorům, avšak itěm, kdo ve své profesi potřebují umět konflikty konstruktivně řešit.9 První tři programy můžeme považovat za počáteční vzdělávání vmediaci, Prohlubování mediačních dovedností již za další profesní vzdělávání mediátorů. Zavedení vzdělávání mediátorů na univerzitu, byť zatím ne akreditovaného, je významným krokem na cestě kjejich profesionalizaci.

Otázka kvalifikací avzdělávání vmediaci nabývá na společenském významu vsouvislosti saktuálně probíhajícími legislativními úpravami mediace vcivilních věcech. Česká republika byla spolu sostatními státy Evropské unie zavázána kprovedení opatření nezbytných proharmonizaci podmínekkvyužívání mediace azajištění její kvality. Směrnice Evropského parlamentu aRady č. 2008/52/ES, oněkterých aspektech mediace vobčanských aobchodních věcech, vytváří tlak na členské státy, aby vytvořily legislativní, profesní akvalifikační podmínky kmožnosti využívání mediace. Současně zavazuje státy kpodněcování vzdělávání atréninku mediátorů. Konkrétní požadavky na kvalifikaci mediátora dle zákona č. 202/2012 Sb., omediaci aozměně některých zákonů (zákon omediaci), jsou uvedeny na dalších místech této knihy. Proto se jimi, sodkazem na tato sdělení, nebudeme blíže zabývat.

3.4 Vzdělávání mediátorů vevybranýchevropských zemích

Tato část kapitoly směřuje ke srovnání pojetí azpůsobu organizace vzdělávání mediátorů ve vybraných státech Evropy. Očekáváme, že zjištěné poznatky budou pro Českou republiku inspirativní aposlouží jako základ úvah orozvoji vzdělávání mediátorů. Informace jsme čerpali především zportálu evropské justice10 ainternetových stránek jednotlivých institucí.

Estonsko

VEstonsku je třeba rozlišovat mezi mediací asmírčím řízením. Mediace je pojímána šířeji jako všechny aktivity, při kterých nezávislá třetí strana intervenuje mezi účastníky sporu vjakékoliv věci, aniž by tato osoba měla právo být rozhodcem sporu. Podle estonského práva se smírčím řízením rozumí aktivity smírce nebo smírčího orgánu vobčanskoprávních věcech. Smírčí řízení imediace jsou upraveny zvláštními zákony, kdy zákon osmírčím řízení byl navržen jako provedení směrnice 2008/52/ES, oněkterých aspektech mediace vobčanských aobchodních věcech.

Podle zákona osmírčím řízení může být smírcem jakákoliv fyzická osoba, kterou strany pověřily jednat jako smírce. Advokáti anotáři mohou rovněž vykonávat funkci smírce. Podle zvláštního zákona lze tuto funkci svěřit iorgánu státní správy či místní samosprávy. Vzdělávání mediátorů je zajišťováno prostřednictvím soukromého sektoru (např. Asociací mediátorů), není žádnými zvláštními předpisy upraveno.

Irsko

Mediace je nejčastěji využívána vkonfliktech sosobní újmou, vrodinných aobchodních věcech avpřípadech stížností na diskriminaci podle zákonů orovnoprávnosti. Poskytování mediačních služeb není státem organizováno ani garantováno.

Taktéž vzdělávání mediátorů nespadá do kompetence státu. Část činnosti Agentury pro podporu rodiny však spočívá vposkytování vzdělávání vrodinné mediaci. Žadatel ozařazení do vzdělávání vrodinné mediaci musí nejprve absolvovat základní šedesátihodinový mediační kurz apodstoupit přísné výběrové řízení.

Španělsko

Španělsko nemá zákon omediaci. Ministerstvo spravedlnosti však vsoučasnosti zvažuje možnost implementace směrnice Evropského parlamentu aRady 2008/52/ES, omediaci, do španělského práva, která tak zajistí právní rámec poskytování mediace apotřebný vztah mezi mediací ašpanělským procesním právem. Současně také upraví status mediátorů. Zvažovaný španělský systém výslovně počítá se zavedením mediace voblasti pracovních arodinných sporů ave věcech trestních.

Mediaci nyní poskytují jednotlivé instituce jako svou, na státě nezávislou službu. Mediátoři jsou odborníci se speciálním vzděláním, které však není centrálně regulováno. Nutnost nezbytného odborného vzdělání pro výkon funkce mediátora je upravena pouze pro oblast rodinných sporů. Zde platí, že mediátor musí být absolventem minimálně bakalářského vysokoškolského studia doplněného odborným vzděláním voblasti mediace vrozsahu alespoň 100 hodin výcviku. Odborné vzdělání voblasti mediace nabízejí vysoké školy, profesní sdružení aakademie.

Francie

Ve Francii neexistuje ústřední nebo vládní orgán, který by zodpovídal za právní úpravu profese mediátora. Ojeho vytvoření se prozatím neuvažuje.

Francouzské právo nestanoví žádné specifické vzdělání pro výkon mediace, svýjimkou mediace vrodinných záležitostech. Pro tuto oblast byl na základě nařízení ze dne 2.prosince 2003 avyhlášky ze dne 12. února 2004 zaveden diplom rodinného mediátora. Ten je získán na základě vzdělání, které poskytují akreditovaná zařízení. Akreditaci těmto střediskům udělují Krajská ředitelství pro zdravotní asociální záležitosti (Direction régionale des affaires sanitaires et sociales, DRASS). Frekventanti jsou zařazeni do vzdělávacího kurzu vdélce 560 hodin. Ten je rozložen do tří let. Následuje minimálně 70 hodin praxe. Na závěr vzdělávání skládá účastník zkoušky stvrzující jeho úspěšné zakončení. Diplom rodinného mediátora vydává krajský prefekt.

Německo

Ač je využití mediace vNěmecku rozšířené aexistuje několik organizací, které sdružují profesionální mediátory (např. Spolková asociace rodinné mediace, Spolková asociace mediace, Centrum pro mediaci, Sdružení mediátorů německé advokátní komory), neexistuje žádný celostátní vzdělávací program či systém vzdělávání mediátorů. Vzdělávání poskytují asociace, univerzity, podniky ajednotlivci jako své individuální vzdělávací akce.

Lotyšsko

Využívání mediace voblasti občanskoprávních sporů je vLotyšsku ve svých počátcích. Neexistuje zde žádný ústřední orgán odpovědný za regulaci profese mediátora. Voblasti mediace se angažuje Asociace úředně ověřených mediátorů (LZMA), která byla založena vkvětnu 2007. Jejím cílem je vytvořit podmínky pro rozvoj profese azvýšit povědomí odobré praxi mediátorů. Pro dosažení těchto cílů stanovila LZMA následující úkoly: (1) provádět profesní přezkoušení mediátorů audělovat osvědčení; (2) rozvíjet azavádět řešení sporů na vysoké úrovni adlouhodobý program školení okomunikaci zaměřený na výsledky; (3) propagovat možnosti příslušných školení vzahraničí; (4) zvyšovat profesní standardy mediace pomocí instruování apodpory lotyšské společnosti při využívání těchto metod řešení sporů ainiciovat vytváření azavádění legislativy související smediací.

Vedle Asociace úředně ověřených mediátorů pracuje vzemi také Integrovaná mediace vLotyšsku (IMLV). Ta byla založena vdubnu 2007 vúzké spolupráci sorganizací Integrovaná mediace vNěmecku. Její vizí je společnost, která dokáže řešit spory tak, aby zájmy všech stran byly rovnoměrně zastoupeny aproces řešení sporů byl humánní, spravedlivý azaložený na spolupráci. Spolupráce obou organizací je plánovaná na poli vzdělávání, zavádění mediačních služeb, kontroly apřijetí standardů kvality, dále propagace rozvoje mediace na regionální, národní amezinárodní úrovni. IMLV spojuje zástupce různých profesí, jejichž zájmem je integrovat smírné postupy do praxe apodporovat veřejné povědomí omediaci jako způsobu efektivního řešení sporů.

Lze tedy shrnout, že praxe vzdělávání mediátorů je vLotyšsku zatím na úrovni sdružování profesionálních mediátorů, aniž by samotné vzdělávání bylo rozvinuto.

Litva

Neexistuje ústřední orgán odpovědný za mediaci, kdy Litva zřízení takového orgánu ani neplánuje. Současně nebyl zaveden žádný celostátní program odborné přípravy mediátorů. Odbornou přípravu však poskytuje vzdělávací centrum Ministerstva spravedlnosti (Teisingumo ministerija) asoukromé instituce. Soukromé subjekty nejsou regulované.

Lucembursko

Ústřední orgán zodpovědný za koordinaci mediace amediátorů neexistuje. Mediace je poskytovaná především soukromými institucemi, ato voblasti trestní, rodinné, obchodní asousedské. Zajímavostí je, že Lucemburská univerzita nabízí speciální magisterský studijní program zaměřený na mediaci.11

Malta

Vládním orgánem odpovědným za mediace je Maltské mediační středisko, které bylo zřízeno na základě kapitoly 474 zákona omediaci zroku 2004.12 Maltské mediační středisko poskytuje platformu, na kterou se mohou klienti obrátit, aby svůj spor vyřešili smírnou cestou. Podle zákona je mediace možná ve sporech, jež se týkají občanskoprávních, rodinných, sociálních, obchodních apracovněprávních věcí. Středisko poskytne stranám seznam pověřených mediátorů, strany si mohou mediátora svobodně vybrat.

Maltské mediační středisko také uskutečňuje odbornou přípravu pro mediátory. První vzdělávání vmediaci bylo pořádáno včervenci 2008. Další kurzy odborné přípravy vmediaci, psychologických, sociálních aprávních aspektech rozvodu adalších tématech pokračují.

Nizozemsko

Státním orgánem odpovědným za výkon činnosti profese mediátora vNizozemsku je Nizozemský institut pro mediaci (NMI). Podrobné informace okvalifikovaných mediátorech jsou vedeny vdatabázi registru mediátorů NMI.13 NMI vede veřejný rejstřík mediátorů aposkytuje nezávislou záruku kvality, pokud jde ojimi poskytované mediace. Mediátoři zapsaní uNMI jsou vyškoleni amají oprávnění působit jako mediátoři vsouladu spravidly mediace NMI. Zápis do rejstříku NMI je podmíněn splněním dvou základních předpokladů: (1) úspěšným ukončením vzdělání vmediaci uakreditovaného vzdělavatele a(2) složením vědomostní zkoušky.

Pod záštitou NMI bylo akreditováno několik vzdělávacích institucí. Jejich vzdělávací programy voblasti mediace zahrnují kurzy různé délky– počínaje šestidenním (ivečerním) základním kurzem akonče dvacetidenním idéletrvajícím výcvikem. Druhou podmínkou pro zapsání do rejstříku NMI je složení zkoušky mediátora. Vědomostní test byl pro účel zkoušek NMI vyvinut nizozemskou Univerzitou vLeidenu. Obsahuje padesát otázek smožností výběru apět otázek, na které je nutno podat obsáhlejší odpověď. Základní studijní literaturou je učebnice Handboek mediation (2001).14

Rakousko

VRakousku upravuje vzdělávání požadované pro výkon činnosti mediátora aregistraci nových mediátorů zákon. Spolkové ministerstvo spravedlnosti vede seznam mediátorů. Neexistuje však žádný státní orgán zaměřený na problematiku mediace amediátorů. Podporu mediátorům tak poskytují sdružení komerčních anekomerčních mediačních služeb aněkteré nevládní organizace.

Rakousko má mediaci upravenou federálním zákonem omediaci vobčanských věcech (zákon č. 29/2003) anařízením ministra spravedlnosti oškolení registrovaných mediátorů. Spolkové ministerstvo spravedlnosti vede seznam registrovaných mediátorů od 1.května 2004. Do něj může být zapsána osoba starší 28 let, důvěryhodná, která splňuje odbornou kvalifikaci amá pojištění odpovědnosti mediátora. Odborně způsobilou je osoba, která je vhodně vyškolena, má mediační znalosti adovednosti azákladní znalosti zpráva apsychologie. Vzdělávání vmediaci dle tohoto zákona poskytují registrované vzdělávací instituce, včetně univerzit.

Polsko

Vyhláškou ze dne 3. dubna 2009 zřídil ministr spravedlnosti nový orgán snázvem Veřejná rada pro mimosoudní řešení sporů akonfliktů (Społeczna Rada ds. Alternatywnych Metod Rozwiązywania Konfliktów iSporów), který je veřejným nevládním orgánem. Rada se skládá zdvaceti členů zastupujících ministerstvo spravedlnosti aministerstvo vnitra, nejvýznamnější nevládní organizace působící voblasti mediace, vědeckou veřejnost avýzkumníky, Polskou asociaci soudců (Justitia), Polskou asociaci soudců zoblasti rodinného práva (Stowarzyszenie Sędziów Sądów Rodzinnych w Polsce) aPolskou asociaci státních zástupců (Stowarzyszenie Prokuratorów Rzeczpospolitej Polskiej). Oblast působení rady spočívá ve zkvalitňování pravidel pro fungování polského systému mimosoudního řešení sporů. Zabývá se širokým spektrem záležitostí. Těmi jsou zejména vytváření platformy, prostřednictvím níž lze poskytovat informace scílem zajistit řádné fungování mediace, vypracovávání norem pro mediační praxi, kodexu mediátorů ajejich školení. Rada rovněž připravila institucionální podmínky pro svůj vlastní rozvoj, včetně zákona ostatusu rady ajejí organizaci. Členové rady pracují jako dobrovolníci.

Na poli mediace však také pracuje řada soukromých organizací, které hrají důležitou roli vpropagaci mediace auplatňování jejích zásad. Tyto organizace mají své vlastní normy pro provádění školení, požadavky na uchazeče, metody řízení mediace aetické normy.15

Informace opožadavcích na kvalifikaci mediátora dle zákona omediaci lze nalézt na webových stránkách ministerstva spravedlnosti.16 Stát neorganizuje žádné vzdělávání pro mediátory, kdy voblasti justice poskytuje Národní vzdělávací centrum vzdělávání pouze soudcům astátním zástupcům. Mediátoři se vzdělávají vsoukromých mediačních centrech, jejichž programy se navzájem liší.

Portugalsko

VPortugalsku je ústředním vládním orgánem odpovědným za regulaci voblasti mediace Úřad pro alternativní řešení sporů (GRAL, Gabinete para aResolução Alternativa de Litígios). Na jeho internetových stránkách jsou také potřebné informace omediaci afungování mediátorů. Současně se uplatňují inevládní organizace. Jde však osoukromá sdružení, která poskytují služby voblasti mediace aškolicí programy pro mediátory.

Portugalsko přijalo veřejná opatření ke zvýšení přístupu avyužití mediace ve specifických oblastech práva. Konkrétně jde ozáležitosti rodinného, pracovního, trestního, občanského aobchodního práva. Mediace voblasti rodinného, pracovního atrestního práva má vlastní organizační strukturu aspecifické požadavky na mediátory dané oblasti. Občanská aobchodní mediace probíhá jako část soudního procesu smírčích soudů (Julgados de Paz).

Mediátoři jsou vPortugalsku školeni soukromými institucemi. Ty, které školí kandidáty pro zařazení na seznam organizovaný Úřadem pro alternativní řešení sporů, musí akreditovat ministerstvo spravedlnosti amusí dodržovat stanovené vzdělávací standardy.

Rumunsko

Za dohled nad mediací odpovídá mediační rada, zřízená zákonem č. 192/2006, omediaci. Jde onezávislý právní subjekt, který vystupuje ve veřejném zájmu asídlí vBukurešti. Zákon č. 192/2006 vytvořil legislativní rámec pro zavedení mediace astanovil základní požadavky na kvalifikaci avýkon činnosti mediátorů. Členové mediační rady jsou odborníci voblasti mediace ajsou schvalováni rumunským ministerstvem spravedlnosti. Hlavními povinnostmi mediační rady je:

• stanovit pravidla pro vzdělávání voblasti mediace na základě osvědčených postupů (také vzahraničí) adohlížet na jejich dodržování;

• schvalovat obsah vzdělávání mediátorů;

• schvalovat mediátory avést aaktualizovat seznam mediátorů;

• schvalovat etický adeontologický kodex pro certifikované mediátory adohlížet na jejich dodržování;

• schvalovat nařízení opůsobení aorganizaci mediační rady;

• předkládat návrhy na změny právních předpisů voblasti mediace apodílet se na jejich vytváření.

Vzdělávání voblasti mediace poskytuje vRumunsku pouze soukromý sektor. Akreditaci poskytovatelů vzdělávání však provádí mediační rada, aby byla zajištěna srovnatelná úroveň všech vzdělávacích programů. Výcviky jsou pořádány nepravidelně. Základní (počáteční) výcvik je vrozsahu 80 hodin. Jsou stanoveny cíle výcviku, očekávané dovednosti účastníků na konci výcviku azpůsoby hodnocení. Akreditovaní vzdělavatelé se spolupodílejí na vytvoření výukových materiálů acvičení, které odpovídají stanovenému rámci.

Slovinsko

Relevantní informace omediaci azpůsobu vyhledání mediátora jsou kdispozici na internetových stránkách soudů anevládních organizací. Vzdělávání mediátorů není zatím státem organizováno ani dohlíženo. Zajišťují jej především nevládní organizace. Centrum justičního vzdělávání při ministerstvu spravedlnosti plánuje vblízké budoucnosti zavést vzdělávání pro mediátory.

Slovensko

Mediační mechanismy jsou popsány vzákoně č. 420/2004 Sb., omediaci aodoplnění některých zákonů. Za dohled nad mediací ačinností mediátorů dle zákona zodpovídá ministerstvo spravedlnosti. Zákon upravuje provádění mediace, základní zásady poskytování mediace aorganizaci aúčinky mediace. Mediace dle zákona jsou uplatňovány ve sporech občanskoprávních, rodinných, obchodních apracovněprávních. Ministerstvo spravedlnosti SR vede registr mediátorů. Pro zapsání do tohoto registru musí mediátoři úspěšně absolvovat odbornou přípravu aodbornou zkoušku mediátora (§ 9 zák. č. 420/2004 Sb.). Cílem odborné přípravy mediátora vrozsahu 100 hodin je získat specifické kvalifikační předpoklady pro výkon činnosti mediátora. Odborná příprava mediátora se zaměřuje na témata: základy práva, interpersonální komunikace, teorie konfliktů, psychologické aspekty řešení konfliktů, pravidla chování mediátora. Je zakončena odbornou zkouškou, při které se ověřují vědomosti adovednosti. Vpřípadě neúspěchu uzkoušky ji může mediátor jednou opakovat bez nutnosti opakování odborné přípravy. Pokud neuspěje ani podruhé, má právo na přezkoušení ministerstvem spravedlnosti. Mediátor, který neuspěje ani při přezkoušení ministerstvem, se může ucházet ovykonání další zkoušky až po vykonání odborné přípravy. Dle § 4 zákona fyzické osoby, které mají právnické vysokoškolské vzdělání nejméně bakalářského stupně, nemají povinnost absolvovat odbornou přípravu vzákladech práva ani nevykonávají odbornou zkoušku znalostí práva. Je zde také uvedeno, že odborná příprava fyzických osob, jež mají právnické vysokoškolské vzdělání nejméně bakalářského stupně, nesmí trvat déle než tři po sobě následující dny. Poměrná je také platba za takové „poměrné“ vzdělávání. Odbornou přípravu mediátora mohou vykonávat jen vzdělávací instituce akreditované podle zvláštního zákona. Vzdělávací instituce vydává úspěšnému absolventovi odborné přípravy osvědčení. Na základě tohoto osvědčení je pak mediátor, který oto požádá, zapsán do registru mediátorů vedeného uministerstva spravedlnosti.

Finsko

Ze severských států si uveďme praxi Finska. Za systém řízení mediace adohled nad mediací vtrestních aněkterých občanskoprávních věcech nese odpovědnost ministerstvo sociálních věcí.17 Na jeho webových stránkách je kdispozici informativní brožura osoudních mediacích. Vzdělávání mediátorů organizuje Národní ústav zdraví asociálních služeb, vjehož rámci pracuje Poradní sbor pro mediace vtrestních aobčanskoprávních věcech. Ústav shromažďuje informace omediacích vtrestních aobčanskoprávních případech, sleduje aprovádí výzkum mediační činnosti akoordinuje snahy orozvoj vtéto oblasti.

Anglie aWales

Za koncepci mediace včetně její propagace zodpovídá ministerstvo spravedlnosti. Pro zajištění kvality mediací vobčanskoprávních sporech (vyjma rodinných sporů vjurisdikci Anglie aWalesu) byl zaveden akreditační systém mediátorů amediačních institucí. Na jeho vytvoření spolupracovaly úřady aRada pro občanskoprávní mediaci (Civil Mediation Council– CMC).18 CMC zastupuje poskytovatele mediace vobčanskoprávních aobchodních sporech. Soudy postupují případy pouze poskytovatelům mediace akreditovaným CMC.

Urodinných sporů je situace mírně odlišná. Je respektována odbornost rodinných mediátorů akontrola kvality uvnitř této profesní skupiny. Je tedy nastaven systém autoregulace, kdy se členské organizace poskytující rodinnou mediaci aakreditační instituce spojily avytvořily Radu pro mediaci vrodinných sporech (Family Mediation Council– FMC).19 Společně pak harmonizovaly standardy pro poskytování mediace vrodinných sporech.20 FMC je nevládní organizace, hraje však ústřední roli vorganizaci akoordinaci poskytování rodinné mediace vAnglii. Jejími členy jsou například Family Mediation Association či UK College of Family Mediators. Další funkcí FMC je zastupování svých členských organizací ajejích zájmů při profesních jednáních svládou.

Co se týká vzdělávání vmediaci, ani vAnglii aWalesu nefunguje žádná celostátní vzdělávací instituce. Mediátoři vobčanskoprávních sporech jsou vzděláváni soukromým sektorem, který není regulován. Zákon požadavek na konkrétní vzdělání (zaměření, rozsah aformu) neukládá. Vzdělávání mediátorů ale podléhá autoregulaci vprofesi, kdy odborné mediační organizace stanovují své vlastní profesní, etické avzdělávací standardy.

Skotsko

Jistý náznak sjednocení vzdělávání mediátorů zavádí Skotsko. Na internetových stránkách Skotské mediační sítě (SMN– Scottish mediation network)21 je veden rejstřík kvalifikovaných mediátorů. Pro zavedení do tohoto rejstříku je požadováno vzdělání vmediačním výcviku vrozsahu nejméně 30 hodin, které obsahují oblasti mediačních principů, fáze mediace, etiky ahodnot mediace, komunikačních dovedností, vyjednávání, účinky konfliktu ametody jejich řešení, právní rámec poskytování mediace.

Belgie

Vzdělávání mediátorů upravuje Federální komise pro mediaci. Ikdyž sama komise mediace neprovádí, zabývá se regulací tohoto povolání, ručí za kvalitu tím, že schvaluje mediátory, vede seznam autorizovaných mediátorů azodpovídá za vývoj mediace.

Vzdělávání vmediaci zajišťuje soukromý sektor. Skládá se ze základního vzdělání adalšího vzdělávání. Základní vzdělání se uskutečňuje na základě rozhodnutí ze dne 1.února 2007, kterým se stanoví podmínky apostupy vzdělávání mediátorů aschvalování vzdělávacích center. Další vzdělávání se realizuje na základě rozhodnutí ze dne 18.prosince 2008. Jím se stanoví povinnosti autorizovaných mediátorů voblasti dalšího vzdělávání akritéria schvalování vzdělávacích programů vtéto oblasti.

Program vzdělávání obsahuje společný základ vrozsahu 60 hodin. Ten je rozdělený na minimálně 25 hodin teoretické výuky aminimálně 25 hodin výuky praktické. Společný základ zahrnuje obecné zásady mediace (etiku afilozofii), studium alternativních způsobů řešení sporů, platné právo, sociologické apsychologické aspekty aproces mediace. Praktická cvičení zahrnují nácvik mediačních dovedností, rozvoj vyjednávacích akomunikačních dovedností.

Kromě společného základu existují zvláštní programy vrozsahu minimálně 30 hodin pro jednotlivé oblasti mediace, vnichž je obsažena teoretická ipraktická příprava. Existují tak zvláštní programy pro mediaci ve věcech rodinných, občanských, obchodních asociálních.

Shrnutí

Uvedená orientační komparace nás vede kzávěru, že vžádné zevropských zemí není vzdělávání mediátorů nastaveno tak, aby vycházelo zidentifikovaných kompetencí pro výkon profese mediátora asystematicky zajišťovalo počáteční idalší vzdělávání vmediaci. Praxe vzdělávání mediátorů je vevropských státech včetně České republiky dosud roztříštěna, chybí propojování teoretických poznatků spraxí, systém profesního vzdělávání mediátorů, diferenciace dle jejich specializace astupně profesního vývoje. Lze se pak domnívat, že nabízené možnosti vzdělávání mediátorů neuspokojují plně jejich vzdělávací potřeby, což ve svém důsledku může vést ke zpomalení až stagnaci rozvoje. Vyústěním této kapitoly, ato, kčemu jí směřujeme, je tedy návrh systému vzdělávání mediátorů.

3.5 Další vzdělávání vmediaci

Zaznamenáváme poměrně velký zájem otéma počátečního vzdělávání vmediaci ajeho standardy, ato jak teoretický, tak empirický, chybí však zkoumání zaměřené na další profesionální vývoj mediátora. Pokusili se oto například Hixson aTinzmann (1990). Co je možno považovat za adekvátní vzdělávání vdalších fázích vývoje odbornosti mediátora však není dosud přesněji charakterizováno (Harges, 1997).

Vzdělávání mediátorů chápeme jako proces získávání jejich vzdělání. Tím se postupně přibližujeme kpojetí vzdělávání vmediaci jako celoživotního, seberegulačního procesu mediátorů. Diskuse, zda je sebeřízení možné, je tak stará jako myšlení ovzdělávání (např. vdílech Tomáše Akvinského, sv. Augustina, později vdíle Rogerse). Nejpozději vsedmdesátých letech 20. století se začala prosazovat myšlenka, že člověk by měl vprocesu učení získávat nejen znalosti akvalifikace, ale iživotní kompetence. Domníváme se, že ty jsou pro profesi mediátora stejně důležité jako znalosti akvalifikace. Vpraxi se pak začala uplatňovat koncepce celoživotního vzdělávání aučení se. Přibližně vdevadesátých letech například Rada Evropy nebo Evropská komise začaly propagovat nutnost překonat čistě institucionální přístup kučení se člověka. Převládá mínění, že celoživotní, nepřetržité vzdělávání není možné ani nutné, celoživotní učení možné anutné je. Dominantní diskurz posledních let se zaměřil na sebeřízené asebeorganizované učení, které je především vUSA viděno jako cíl filozofie veškerého vzdělávání dospělých. Sebeřízené učení znamená, že každý se může rozhodnout, co, kdy, jak aza jakým účelem se učí. Vpraxi však nacházíme redukované formy tohoto maximalistického pojetí (Beneš, 2008). Při vztažení na vzdělávání mediátorů jedinec rozhoduje otom, co se chce učit, obsahy ametody přenechá profesionálům. Nebo jsou dány cíle vzdělávání aúčastníci spolurozhodují oobsahu, formách ametodách. Další možností je, že si mediátor organizuje své učení vcelém rozsahu sám. Sebeorganizace zahrnuje irozhodnutí mediátora, zda využije pomoci expertů, facilitátorů adalších odborníků.

Výzkum Liebermanové, Foux-Levyho aSegala (2005) ukázal, že další profesní vzdělávání mediátorů by mělo obsahovat moduly kověření, zda jsou dodržovány základní principy mediace arozvíjeny či zpevňovány mediační dovednosti. Další vzdělávání by mělo být nedílnou součástí profesionálního aosobnostního růstu mediátorů.

Bez ohledu na poměrně rozsáhlou literaturu ke standardům činnosti mediátora se odborníci dostatečně nezabývají otázkou vývoje mediátora ze „začátečníka“ k„expertovi“ (Lang, Taylor, 2000). Stím také chybí jasné vymezení, co je adekvátním odborným vzděláváním vtěchto dalších fázích vývoje mediátora (Harges, 1997). Honeyman (1999) poukazuje na to, že pro základní výcvik vmediaci je obecně požadována velmi malá hodinová dotace, praxe je podle něj zaplavena mediátory soslnivými diplomy, kteří však nejsou dostatečně kvalifikovaní.

Ztoho pak lze dojít pouze kjedinému závěru, ato že další vzdělávání mediátora na cestě jeho profesního vývoje je nezbytné. Je to pravděpodobně závěr, na němž se mediátorská obec shodne.

Jistým propojením počátečního adalšího vzdělávání vmediaci je třístupňový systém profesního vzdělávání mediátorů podle Hoffmana aBowlinga (2002):

1. stupeň– získání základních mediačních dovedností;

2. stupeň– definování osobních aprofesních předností alimitů;

3. stupeň– vývoj sebeuvědomění mediátora.

Během první fáze získávají nováčci základní mediační návyky. Ve druhé fázi vsouladu se svými osobnostními charakteristikami důkladněji rozvíjejí jednotlivé oblasti mediace. Ve třetím stadiu kultivují postupnou změnu vlastního prožívání avystupování vroli mediátora. Hoffman aBowling ve svém třístupňovém systému profesního vzdělávání mediátorů propojují počáteční formální vzdělávání sinformálním seberegulačním vzděláváním ve druhé atřetí fázi.

3.6 Systém vzdělávání mediátorů

Na koncepci sebeřízeného učení je postaven navrhovaný systém vzdělávání mediátorů, kdy koordinační funkce není dána vnější (formální) autoritě, ale učícímu se jedinci. Ten na základě identifikace svých vzdělávacích potřeb avsouladu spožadavky na kompetence mediátorů rozhoduje oobsahu aformě svého dalšího vzdělávání. Koncept je podpořen požadavky na kvalifikaci mediátora dle českého zákona omediaci, kdy kromě vysokoškolského vzdělání magisterského stupně není požadováno žádné jiné vzdělání. Příprava na zkoušku mediátora je ponechána na vlastním uvážení uchazeče. Sebeřízené vzdělávání mění nároky na mediátora, na vyučující ivzdělávací organizaci. Mediátor musí umět zjišťovat vlastní vzdělávací potřeby acíle, plánovat, realizovat avyhodnocovat procesy svého vzdělávání, udržovat koncentraci amotivaci.

Beneš (2008) uvádí, že vzdělávání dospělých– jako celek– systém nevytváří. Osystému lze ale mluvit na úrovni jednotlivých podniků (systém podnikového vzdělávání), profesí (systém vzdělávání vdané profesi) avzdělávací politiky.

Ve vývoji tvorby systému vzdělávání dospělých můžeme identifikovat tři etapy. Od zvažované možnosti vytvořit systém vzdělávání dospělých všedesátých asedmdesátých letech, přes přesouvání zodpovědnosti na ty, kteří ze vzdělání azvyšování kvalifikace bezprostředně profitují (jednotlivci, organizace) kdnešní diskusi vzniku nikoliv systému, ale „postmoderní sítě“ učení se dospělých. Na vzniku vzdělávací nabídky se podílí jedinec. Pomocí vzdělávací sítě realizuje vlastní představy okariéře, volném čase aosobnostním rozvoji. Stát nevystupuje jako hlavní regulátor, ale jako partner. Jeho úlohou je určitá centrální koordinace, rozhodování probíhá ale na úrovni organizací, účastníků, profesních skupin aregionů. Cílem je pokud možno velká flexibilita systému (Leirman, 1990, in Beneš, 2008).

Ikdyž vytvářený systém vzdělávání mediátorů odpovídá charakteristikám „sítě“, budeme používat pojem „systém“, který je srozumitelný azavedený. Implikuje vztažnost aprovázanost jednotlivých vzdělávacích aktivit, jejich návaznost aodůvodnitelnost. Je také lépe představitelný apro další rozvoj uchopitelný. Pojem „systém“ lépe vyhovuje ijisté regulaci, kterou zákon omediaci do požadavků na mediátory přináší.

Podle Tureckiové (2004) je hlavním nástrojem rozvoje pracovníků podnikové vzdělávání. Domníváme se, že lze tuto myšlenku rozvinout také ve vztahu kprofesnímu vzdělávání mediátorů. Vprofesním vzdělávání by se měl uplatňovat systematický přístup, ve kterém dochází kpropojování struktury znalostí, dovedností apostojů se vzdělávacími potřebami mediátorů. Snahou je dospět kmodelu „učící se organizace“, která je komplexním modelem rozvoje lidí vrámci organizace/profese. Vtakové organizaci se mediátoři učí průběžně, také zkaždodenní zkušenosti. Jedná se ocílený ařízený proces, jenž flexibilně reaguje na změny (Revans, 1998, in Tichá, 1999). Profesní skupina se prostřednictvím učení svých členů stává způsobilou vytvářet, přenášet, upravovat aaplikovat znalosti adovednosti vširokém rámci apodle potřeby modifikovat své profesní chování.

Ačkoliv většina odborníků souhlasí, že určitá forma vzdělání vmediaci je nezbytná, neshodují se vdélce apodobě tohoto vzdělání (Kovachová, 1994, s. 207–208). Diskuse opožadavcích na vzdělání mediátora je jednou znejspornějších aje vkomunitě mediátorů řešena dlouhou řadu let. Otázka kvalifikace je předložena včlánku Pipkina aRifkina již zroku 1984. Úzce souvisí sdiskusemi oprofesionalizaci mediace, přičemž zřejmé jsou dva základní proudy.

První reprezentuje prof. Kovachová, advokátka aprofesorka na Texaské univerzitě, která se více než třicet let zabývá teorií apraxí mediace– podporou trendu kplné profesionalizaci. Kovachová (1994) uvádí čtyři požadavky na profesionalizaci mediace. Ty považuje za základní předpoklad poskytování kvalitní služby. Jsou jimi:

1. počáteční kvalifikace;

2. školení avzdělávání vmediaci;

3. zkoušky aakreditace mediátora;

4. pokračující vývoj profese.

Její přístup je novátorský také voblasti kvalifikace mediátorů. Všichni mediátoři by měli mít vysokoškolské vzdělání (voblasti práva, psychologie, pedagogiky či dalších společenských věd). Roční vzdělávání mediátorů by garantovalo, že všichni jsou kvalifikovaní vmediačních dovednostech azákladech práva. Akreditace mediátora by byla hodnocením kvality jím poskytovaných mediačních služeb, zatímco požadavek dalšího vzdělávání vmediaci by přinesl mediátorovi kontinuální rozvoj jeho mediačních dovedností ainformace oaktuálních změnách vpoznání předmětu konfliktu aprávních ustanoveních dané oblasti.

Naopak Společnost profesionálních mediátorů (SPIDR), která byla vroce 1989 pověřena zabývat se otázkou kvalifikace mediátorů arozhodců, ve své závěrečné zprávě doporučuje, aby právo vzdělávání aposuzování kvalifikace mediátorů neměla jen jedna vzdělávací instituce. Dále, čím větší svobodu při výběru mediátora strany mají, tím méně obligatorních požadavků na kvalifikaci by měl mediátor splňovat. Avneposlední řadě, kritéria posouzení kvality mediátora by měla vycházet zjeho výkonu spíše než zjeho vzdělání (Barrett, 1994, s. 345).

Seversonová (1998) podporuje profesionalizaci mediátorů apředstavuje model pro výcvik mediace vinterdisciplinárním pojetí. Interdisciplinaritu vzdělávání vmediaci podporují také Irving aBenjamin (1995), kteří navrhují multidisciplinární přístup akombinaci různých profesí ve výcvikové skupině. To podle nich povede kdialogu anavázání potřebné spolupráce mezi profesemi. Stulberg (1992/1993, s. 991) poukazuje na potřebu rozumět azohledňovat kulturní hodnoty anormy při interkulturních ainteretnických konfliktech. Co do formy vzdělávání vmediaci se autoři shodují na interaktivitě vzdělávání prostřednictvím nácviku, prožitku adiskusí. Vzdělávání se nejčastěji uskutečňuje na univerzitách nebo prostřednictvím vzdělávacích agentur či profesních asociací.

Rainesová, Hedeen aBarton (2010) vyjadřují názor, že za posledních třicet let byla mediace začleněna do nabídky pracovníků justice, sociálních ajiných služeb, jsou upravena pravidla pro poskytování těchto služeb, avšak není věnována dostatečná pozornost standardům pro poskytování školení apřípravu mediátorů. Atam, kde jsou standardy vzdělávání stanoveny, chybí pravidelné aprůběžné hodnocení profesionálního růstu mediátorů. Stejně tak chybí nabídka dalšího vzdělávání mediátorů, respektive nabídka je nedostatečná.

Goldberg aShaw (2007) se ve svém výzkumu chování adovedností úspěšných mediátorů vyslovují, že některá jejich zjištění směřují kdoporučením pro vzdělávání mediátorů, jiná jsou pravděpodobně projevem trvalých osobnostních charakteristik jednotlivých mediátorů. Říkají, že vzdělávání mediátorů může zdůraznit význam osobní integrity mediátora, ale nemůže zaručit, že mediátoři budou jednat čestně. Lektoři mediace nemohou učit empatii, ale mohou mediátory učit empatii přiměřeně projevit. Carnevale, Lim aMcLaughlin (1989) provedli faktorovou analýzu více než 250 dotázaných mediátorů adošli kzávěru, že kpozitivním výsledkům vždy vedou některé pozitivní taktiky mediátora (např. budování důvěry), ale někdy také „negativní“ taktiky (kupř. tlak). Zjištění také vztahují ke vzdělávání mediátorů. Vyslovují názor, že mediátoři by měli být vzděláváni nejen vtechnikách efektivní komunikace, ale také vsituačně podmíněných technikách, jimiž by dokázali reagovat na dynamiku mediace (např. výše uvedený tlak, ticho, paralingvistika). Na tomto místě se znovu dostáváme kpráci Liebermana, Fouxe-Levyho aSegala (2005), kteří se zabývali vzděláváním vmediaci. Autoři podporují zážitkový model výcviku vmediaci, který by kromě znalostí zahrnoval nácvik dovedností, sebereflexe aanalýzy mediační situace. Autoři poznamenávají, že praktické zkušenosti jsou nepostradatelnou součástí vzdělávání mediátorů, zejména vreálných případech jako ko-mediátor pod vedením zkušenějšího kolegy.22

Výzkumy zaměřené na základní dovednosti achování mediátorů jsou vedeny jednak snahou zkvalitnit vzdělávání mediátorů, ale také dojít ke všeobecně přijatelné definici mediace, tedy charakteristice toho, co mediace je aco není (např. Honeyman, 1995, Charkoudian et al., 2009). Pochopitelně vposledním desetiletí snástupem modelů mediace je tato otázka ještě složitější.

1. Výcvik:

• vsebezkušenosti;

• vmediačních dovednostech.

• získání specializací;

Systém vzdělávání mediátorů

3.7 Závěr