Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Třetí vydání této publikace bylo odměněno Kuffnerovou cenou.

doc. MUDr. Pavel Pavlovský, CSc., a kolektiv

SOUDNÍ PSYCHIATRIE A PSYCHOLOGIE
4., aktualizované vydání

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4913. publikaci

Spoluautoři:
doc. MUDr. Eva Malá, CSc.
MUDr. Ladislav Procházka
PhDr. Ludmila Šrutová

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Radek Vokál
Zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 240
Vydání 4., aktualizované, 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Illustration © Eliška Kubínová

ISBN 978-80-247-4332-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8191-4 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8192-1 ve formátu EPUB

Předmluva k 1. vydání

Tato publikace se zabývá problematikou soudní psychiatrie, tedy oboru, který přesahuje rámec rozsáhlého lékařského oboru klinické psychiatrie a hraničí s oblastmi somatické medicíny a právními vědami, kriminologií, kriminalistikou, penologií a viktimologií. Tato tematika navazuje na řadu prací, na jejímž počátku stojí dodnes vysoce ceněná Soudní psychiatrie prof. Myslivečka z roku 1937; s dlouhým odstupem (1957, 1965) vychází své době značně poplatná publikace manželů Knoblochových, v roce 1976 je vydána Soudní psychiatrie od M. Dufka a kol., cenná pozorování zachytil ve svých pracích R. Útrata. Jako učební texty jsou publikována skripta prof. MUDr. J. Mečíře pro Právnickou fakultu, prof. MUDr. V. Študenta pro lékařské fakulty a prim. MUDr. S. Brichcína a MUDr. Z. Kalvacha pro Policejní akademii ČR, sexuologickou problematikou z forenzního hlediska se zabývá A. Brzek. Postavení duševně nemocného ve společnosti a v právních předpisech zpracovává vynikající dílo doc. MUDr. J. Bašteckého Psychiatrie, právo a společnost z roku 1997, od stejného autora a kolektivu pocházejí učební texty Základy soudní psychiatrie určené pro potřeby Institutu postgraduálního vzdělávání ve zdravotnictví.

Naše příručka se pokouší zachytit rozsáhlou problematiku soudní psychiatrie z hlediska klinické psychiatrie dospělých, pedopsychiatrie, sexuologie a klinické psychologie. Jednotlivé oblasti zpracovávali znalci působící v těchto oblastech dlouhou řadu let a své bohaté zkušenosti se snažili sdělit formou srozumitelnou jak pro kolegy-psychiatry a psychology, tak pro právníky a vyšetřovatele policie, kteří se o danou problematiku zajímají. Vzhledem k šíři určení prosíme znalce-psychiatry a psychology o shovívavost, když se jim některé údaje budou jevit jako notoricky známé. Čtenáři s právnickou erudicí nechť laskavě prominou nedostatečné exkurze do oblasti práva. Při své práci jsme byli vedeni snahou podat jednotný pohled na složitou problematiku znaleckého posuzování ve světle současně platné Mezinárodní klasifikace nemocí v 10. revizi (MKN-10, resp. International Classification of Diseases – ICD-10), která je v České republice platná od roku 1994 a znamenala dost významné změny v odborné terminologii. Podle potřeby byly uvedeny i dříve platné starší názvy, neboť v průběhu života jednoho delikventa se mohly objevit znalecké posudky jak z doby platnosti předchozí klasifikace (MKN-9), tak klasifikace současné. Do textu jsou vedle vlastních poznatků vtěleny samozřejmě zkušenosti našich učitelů a kolegů, kteří se svými názory vystupují na mezinárodních česko-slovenských soudně psychiatrických konferencích, jež se pořádají každým rokem buď v České, nebo Slovenské republice za velké pozornosti soudních znalců, právníků a vyšetřovatelů policie. Jejich pořádání organizuje Sekce soudní psychiatrie Psychiatrické společnosti nebo Sekce soudní psychiatrie Slovenské psychiatrické společnosti. V této souvislosti nelze opomenout zásluhy představitelů české strany doc. MUDr. K. Hynka, CSc., a MUDr. P. Krekule, CSc., ze slovenských kolegů nutno uvést především jméno prim. MUDr. S. Droby. Průběh konferencí je dokumentován v příslušných sbornících.

Do textu jednotlivých kapitol jsme vložili stručné kazuistiky, které ilustrují naše myšlenkové postupy. Rozhodně si nečiníme nárok na neomylnost svých závěrů; některé z nich se mohou jevit jako diskutabilní, vždy jsme se však snažili popsat jednotlivé symptomy, určit syndrom a dojít tak k nosologické jednotce v souladu se základy našeho oboru. Jsme přesvědčeni, že klinický psychopatologický nález tvoří jádro našeho znaleckého posuzování, ať už jde o hodnocení rozpoznávacích a ovládacích schopností ve věcech trestních, nebo o hodnocení způsobilosti k právním úkonům ve věcech občanskoprávních.

V souvislosti s kazuistikami chceme vyslovit poděkování všem spoluznalcům, kteří se na nich podíleli a přispěli tak svým dílem k realizaci této publikace. Náš dík patří i členům našich rodin, jež měli pro naše tvůrčí zaujetí a časové zaneprázdnění tolik potřebné pochopení.

Praha, prosinec 2000

Za kolektiv autorů
doc. MUDr. Pavel Pavlovský, CSc.
Psychiatrická klinika 1. LF UK a VFN,
Ke Karlovu 11, Praha 2

Předmluva k 2. vydání

Během tří let, která uplynula od prvního vydání této publikace, došlo k řadě změn v legislativě, jež mají bezprostřední význam pro znaleckou činnost. Ve věcech trestních je nyní v drtivé většině případů ustanovován pouze jeden znalec, v roce 2003 se změnila hodinová sazba za vypracování znaleckého posudku z dřívějších 125 Kč na částky v rozmezí 100–350 Kč za hodinu. Začala platit nová vyhláška o odškodnění bolesti a ztížení společenského uplatnění. Soudní znalci v oboru zdravotnictví opustili celostátní Komoru znalců ČR a založili za současného předsednictví soudního lékaře prim. MUDr. M. Berana Sdružení znalců ve zdravotnictví a příbuzných oborech, aby mohli operativněji hájit své zájmy. Uskutečnily se také další tři česko-slovenské soudně psychiatrické konference – v roce 2001 v Jánské dolině, v roce 2002 na Soláni a v roce 2003 na Orlíku –, na jejichž velmi úspěšném průběhu se podíleli vedle přednášejících a diskutujících především jejich organizátoři prim. MUDr. S. Droba, prim. MUDr. B. Šťastný a prim. MUDr. P. Krekule s nepočetnými týmy svých obětavých spolupracovníků. Vysoce jsou ceněna diskusní setkání znalců na půdě IPVZ pod vedením doc. MUDr. J. Bašteckého, CSc. Nadále tak existují četné kvalitní příležitosti pro výměnu a vyjasňování odborných názorů a postojů, k čemuž má sloužit s přihlédnutím k posledním legislativním změnám a zajímavým příspěvkům řady znalců i toto nově upravené vydání naší práce.

Praha, únor 2004

Za kolektiv autorů
doc. MUDr. Pavel Pavlovský, CSc.

Předmluva k 3. vydání

Během posledních čtyř let, která uplynula od druhého vydání, došlo a dochází k řadě legislativních změn, z nichž z hlediska znalecké praxe bude zřejmě nejvýznamnější nový trestní zákon a nový zákon o znalcích a tlumočnících. V souvislosti s nečekaným úmrtím doc. MUDr. Jaroslava Bašteckého, CSc., došlo k významné změně ve výchově nových soudních znalců – dosavadní subkatedra soudní psychiatrie nyní funguje jako oddělení soudní psychiatrie a psychologie katedry posudkového lékařství s novými vedoucími prim. MUDr. J. Švarcem, odb. as., MUDr. L. Procházkou a prim. MUDr. P. Krekulem při Institutu pro další vzdělávání ve zdravotnictví (IPVZ). V rámci výuky musí nastávající znalci absolvovat povinné právnické minimum. Činnost soudně znalecké sekce České psychiatrické společnosti úspěšně pokračovala v tradici pořádání mezinárodních česko-slovenských soudně psychiatrických konferencí (2005 ve Znojmě, 2006 v Praze, 2007 v Liptovském Jánu), které dávají příležitost pro odborně fundované diskuse a výměny názorů, což se ukazuje jako stále důležitější vzhledem k tomu, že si v porovnání s minulými poměry mohou znalecké posudky vyžadovat také jednotlivé strany soudních sporů, čímž narůstají i požadavky na vypracování revizních posudků.

Tato publikace proto vychází vstříc snahám po pokud možno sjednocujících postojích k nejrůznějším aspektům závažné forenzně psychiatrické, sexuologické a psychologické problematiky.

Praha, duben 2008

Za kolektiv autorů

doc. MUDr. Pavel Pavlovský, CSc.

Předmluva k 4. vydání

Poslední dva roky byly poznamenány výraznými legislativními změnami, které se dotýkají i znalecké činnosti. V roce 2010 vstoupil v platnost nový trestní zákoník, byl schválen nový občanský zákoník s platností od roku 2014. Od 1. dubna 2012 platí zákon o zdravotních službách a jejich poskytování, který nahradil zákon o péči o zdraví lidu z roku 1966, došlo k novelizaci zákona o znalcích a tlumočnících s platností od 1. ledna 2012 a vyšel zákon č. 297/2011 Sb., kterým se novelizuje zákon o provozu na pozemních komunikacích a jenž mimo jiné stanovuje povinné hlášení informací o zdravotní nezpůsobilosti řidičů. Aktualizované čtvrté vydání Soudní psychiatrie a psychologie se snaží tyto změny zachytit, i když pro překotnost doby zdaleka ne vyčerpávajícím způsobem. Výměna odborných poznatků v rámci česko-slovenských soudně psychiatrických konferencí nadále úspěšně pokračovala (2008 Valtice, 2009 Cheb, 2010 Trenčianské Teplice, 2011 Zaječí), řady znalců však, bohužel, utrpěly bolestné ztráty – po úmrtí prim. Dr. Zemka, prim. Dr. Uhlíře a doc. Dr. Bašteckého přišla v dubnu 2012 poslední velmi smutná zpráva o náhlém úmrtí charizmatického přednosty bratislavské Psychiatrické kliniky Univerzity Komenského prof. MUDr. Vladimíra Novotného, DrSc., který nezapomenutelným způsobem přispíval k vysoké odborné a společenské úrovni konferencí. Odchody vynikajících kolegů tak volají po nástupu mladší generace znalců-psychiatrů, v čemž jim všichni držíme palce.

Praha, duben 2012

Za kolektiv autorů

doc. MUDr. Pavel Pavlovský, CSc.

1. Úvod

(Pavel Pavlovský)

1.1 Historické poznámky

Odlišný pohled na duševně nemocné pachatele trestných činů, u nichž se připouští možnost zmírnění trestu, uvádí již římské právo, které rozlišuje furiosi, mente capti, dementes. Humánnější postoj společnosti je kodifikován v Constitutio criminalis Carolina (1532) z doby vlády císaře Karla V., která zavádí u pachatelů „zbavených rozumu“ trest podle „rady znalců“. Hrdelní řád Josefa I. z roku 1707 exkulpuje pachatele úplně zbavené rozumu a mírní trest pachatelů zbavených rozumu jen částečně. V Constitutio criminalis Teresiana z roku 1768 se jako chorobné stavy vedoucí k exkulpaci nebo zmírnění trestu uvádějí melancholie, těžké afekty, těžká opilost, náměsíčnictví, delikt provedený ve spánku, hluchota a hluchoněmost, neboť „takto postižení jedinci postrádají rozumu a vůle, a nejsou tudíž způsobilí ke zločinu“. Rakouský Všeobecný zákoník občanský z roku 1811 uvádí (cit. dle Chodury): „Zuřiví, šílení a blbí a nedospělí nejsou s to zříditi platnou smlouvu manželskou. O rozluku manželství žalovati lze: pro trvale nebo periodicky probíhající chorobu duševní, která trvá tři léta, pro těžkou duševní degeneraci vrozenou nebo získanou […] pro padoucí nemoc trvající aspoň rok s nejméně šesti záchvaty v roce nebo s přidruženou duševní chorobou… Za šíleného nebo blbého lze míti jen toho, kdo byl za takového soudně prohlášen po zevrubném vyšetření jeho chování a po vyslechnutí lékařů soudem k tomu povolaných…“

Do roku 1950 platila u nás pravidla rakousko-uherského trestního a civilního řádu, podle nichž existoval institut stálých místopřísežných znalců jednotlivců a sborových znaleckých institucí. Obtížnými znaleckými posudky se zabývaly soudně lékařské komise složené ze stálých znalců. V roce 1959 přešla téměř veškerá znalecká činnost do kompetence ústavů, které pověřovaly své zaměstnance vypracováním znaleckých posudků; jak poznamenává Študent, opatření mělo zabránit „soukromě podnikatelské činnosti znalců“ a jejich údajně nadměrným příjmům. V roce 1967 vychází zákon o znalcích a tlumočnících č. 36/1967 Sb., který byl novelizován zákonem č. 444/2011 Sb. Po roce 1989 dochází k zásadním změnám i v oblasti legislativní, je zrušen trestný čin příživnictví a trest smrti, je obnoven trestný čin opilství.

Současný právní řád je upraven trestním zákonem (TZ – zák. č. 40/2009 Sb.), trestním řádem (TŘ – zák. č. 41/2009 Sb.), občanským zákoníkem (OZ – zák. č. 40/1964 Sb.), občanským soudním řádem (OSŘ – zák. č. 41/1964 Sb.), zákoníkem práce (zák. č. 262/2006 Sb.), zákonem o rodině (zák. č. 94/63 Sb.) a dalšími zákony a předpisy v příslušných novelách. Zákon o zdravotních službách a podmínkách jejího poskytování (zák. č. 372/2011 Sb.) nahrazuje zákon č. 20/1966 Sb. (o péči o zdraví lidu) s platností od 1. dubna 2012.

Předmětem soudní psychiatrie je činnost soudně znalecká, preventivně léčebná, výzkumná a výuková. Expertiza v oblasti trestněprávní se zabývá posuzováním rozpoznávacích a ovládacích schopností pachatele v době spáchání trestného činu, jeho současným zdravotním stavem, schopností účastnit se trestního řízení, jeho společenskou nebezpečností z lékařského hlediska a zvážením vhodnosti ochranných opatření. V občanskoprávním řízení přichází posuzování způsobilosti k právním úkonům pro oblast majetkoprávní a pracovněprávní a oblasti vymezené zvláštními předpisy; časté jsou znalecké úkony v oblasti rodinného a pracovního práva. Preventivně léčebná činnost se zabývá ochranou společnosti před další trestnou činností pachatelů a jejich léčením v rámci ochranné léčby. Činnost výzkumná je zaměřena na výzkum faktorů, které ovlivňují páchání trestné činnosti, na problematiku postpenitenciární péče, na výzkum některých speciálních oblastí (např. sexuální problematiky) aj. Činnost výuková je prováděna subkatedrou Institutu postgraduálního vzdělávání ve zdravotnictví (IPVZ), jež zajišťuje příslušné kurzy v soudní psychiatrii včetně kurzů zaměřených na dětskou psychiatrii a psychologii, stáže a diskusní soustředění.

1.2 Legislativa

Právní úprava znalecké činnosti pochází ze zákona o znalcích a tlumočnících č. 36/1967 ve znění pozdějších úprav a z jeho novely ve znění zákona č. 444/2011 Sb. platného od 1. ledna 2012. K ochraně práv soudních znalců byla v roce 1990 založena Komora znalců ČR, v níž znalci v oboru zdravotnictví byli ve výrazné menšině; vzhledem ke značné specifičnosti svého povolání a ke zvýšení operativnosti z ní vystoupili a v roce 2002 založili Sdružení znalců ve zdravotnictví a příbuzných oborech. Znalcem může být pouze občan České republiky, občan členského státu Evropské unie s potvrzením o přechodném nebo trvalém pobytu nebo občan jiného státu s potvrzením trvalého pobytu; musí být bezúhonný, způsobilý k právním úkonům v plném rozsahu a mít potřebné znalosti a dovednosti v příslušném oboru. Znalec musí složit slib do rukou toho, kdo jej znalcem jmenoval, a musí být zapsán v seznamu znalců a tlumočníků, který vede příslušný krajský (městský) soud. Znalec nesmí podat posudek ve věci, kde vzniká pochybnost o jeho nepodjatosti. Jakmile se dozví o skutečnostech, pro něž je vyloučen, oznámí to neprodleně. Je povinen zachovávat mlčenlivost o skutečnostech, o nichž se dozví v souvislosti s výkonem své znalecké činnosti, a to i po jejím skončení. Tato povinnost neplatí ve vztahu ke skutečnostem, které byly předmětem veřejně podaného znaleckého posudku. Znalec může být i odvolán, pokud neplní z nejrůznějších důvodů své povinnosti, případně když o odvolání sám požádá. Výkon práva vykonávat znaleckou činnost může být pozastaven (kupř. při zahájení trestního stíhání pro úmyslný trestný čin) nebo může zaniknout (např. za nedbalostní trestný čin spáchaný v souvislosti s činností znalce). Zákon č. 444/2011 Sb. rovněž uvádí sankce za správní přestupky (např. pokuta až do 50 000 Kč za nevedení znaleckého deníku, pokuta do 100 000 Kč nebo vyškrtnutí ze seznamu znalců, kupř. za nevypracování znaleckého posudku ve stanovené lhůtě, porušení mlčenlivosti aj.). Znalecký posudek je zpravidla podáván v písemné podobě; ten může být v hlavním líčení pouze přečten, často je však znalec (resp. všichni znalci) k hlavnímu líčení předvolán, aby zodpověděl otázky kladené soudcem a zúčastněnými stranami. V případě pochybností o správnosti posudku nebo v případě rozdílnosti závěrů jednotlivých znalců soud ustanoví znalce jiné (§ 109 TŘ).

O přibrání znalce hovoří § 105 TŘ: „Je-li k objasnění skutečnosti důležité pro trestní řízení třeba odborných znalostí, vyžádá orgán činný v trestním řízení odborné vyjádření. Jestliže pro složitost posuzované otázky takový postup není postačující, přibere orgán činný v trestním řízení znalce…“

Ve věcech trestních (obdobně jako ve věcech občanskoprávních) je přibírán k vyšetření duševního stavu posuzovaného jen jeden znalec, pouze v případech složitých mohou být přibráni znalci dva („Jestliže jde o objasnění skutečnosti zvláště důležité, je třeba přibrat znalce dva.“ – § 105, odst. 4 TŘ).

V případě potřeby si zadavatel může vyžádat i ústavní znalecký posudek (§ 110 TŘ), jenž mívá charakter posudku revizního. Ústavní posudek vypracovávají odborníci ústavu, kteří jsou pověřeni k tomuto úkolu přednostou ústavu a nemusí být zapsáni v seznamu znalců.

Vedle orgánu činného v trestním řízení může o vypracování znaleckého posudku požádat kterákoli ze stran; i v tomto případě musí znalec zůstat naprosto nestranný; v tomto smyslu musí jeho posudek obsahovat znaleckou doložku rozšířenou o prohlášení, „že si je vědom následků vědomě nepravdivého znaleckého posudku“ (§ 110a TŘ).

Novela z roku 2001 zavedla jako prioritní postup při potřebě posouzení odborných otázek nikoli přibrání znalce, ale vyžádání odborného vyjádření (§ 105, odst. 1 TŘ). To může vystavit znalec, ale i osoba „fyzická nebo právnická, která má potřebné odborné předpoklady“ – „ státní orgán předloží […] odborné vyjádření vždy bez úplaty“ (§ 105, odst. 5 TŘ).

Znalecké vyšetření se zpravidla provádí formou ambulantní; v obtížných případech může soud nařídit pozorování pachatele trestného činu ve zdravotnickém zařízení po dobu nejvýše dvou měsíců, výjimečně lze toto pozorování prodloužit na tři měsíce. Posuzovaný jedinec může být takto vyšetřen i ve složitých záležitostech občanskoprávních. Ústavní pozorování není přípustné při posuzování duševního stavu svědka.

Za provedení znaleckého úkonu náleží znalcům odměna a náhrada nákladů dle vyhlášky č. 432 platné od 1. ledna 2003. „Odměna za znalecký posudek činí podle jeho náročnosti a podle míry odborných znalostí, které bylo nutné k jeho podání vynaložit, za jednu hodinu práce 100 až 350 Kč“ (§ 16). Odměna může být zvýšena až o 20 % v případě obzvláště obtížného znaleckého posudku; o 10 % může být zvýšena v případě vypracování revizního posudku; o 50 % v případě spěšného provedení úkonu. Odměna může být snížena nebo i odepřena v případě opožděného, nekvalitního nebo zvláště nekvalitního provedení úkonu. Vzhledem k tomu, že znalci z oboru psychiatrie mají v drtivé většině nejvyšší možnou odbornou kvalifikaci, není důvodů účtovat jinou výši odměny než 350 Kč za jednu hodinu. Znalečné musí být vyplaceno do jednoho měsíce od jeho přiznání (§ 111/3 TŘ). Soudní lékaři jsou za znalecké posudky spojené s prováděním pitev odměňováni paušálními částkami. Novela prováděcí vyhlášky týkající se odměny za podání znaleckého posudku v současné době ještě není známa.

Za podání vědomě nepravdivého posudku může být znalec potrestán odnětím svobody až na dva roky nebo zákazem činnosti, respektive odnětím svobody na šest měsíců až pět let, opatří-li jinému značný prospěch či způsobí-li značnou škodu, nebo na dvě léta až osm let, opatří-li sobě nebo jinému prospěch velkého rozsahu či způsobí-li škodu velkého rozsahu (§ 350 TZ).

Znalecký posudek je chápán jako důkazní prostředek (§ 89/2 TŘ) a jako takový je podrobován kritickému hodnocení; podobně jako každý jiný důkaz není pro soud závazný, zpravidla mu je však připisována značná vážnost.

V trestních věcech znalecký posudek napomáhá při rozhodování o příčetnosti pachatele, respektive zmenšené příčetnosti nebo nepříčetnosti. Toto jsou termíny právnické, k jejichž užívání znalec není kompetentní. Předmětem znaleckého posuzování jsou schopnosti pachatele rozpoznat protiprávnost svého jednání a schopnosti toto jednání ovládat.

Podle § 26 TZ není pro nepříčetnost trestně odpovědný ten, kdo pro duševní poruchu nemohl v době činu rozpoznat jeho nebezpečnost pro společnost nebo ovládat své jednání.

Takto definuje duševní poruchu § 123 TZ: „Duševní poruchou se rozumí mimo duševní poruchy vyplývající z duševní nemoci i hluboká porucha vědomí, mentální retardace, těžká asociální porucha osobnosti nebo jiná těžká duševní nebo sexuální odchylka.“ Mezinárodní klasifikace nemocí – 10. revize (MKN-10) charakterizuje duševní poruchu jako „klinicky rozpoznatelný soubor příznaků nebo chování, který je ve většině případů spojený s pocitem tísně a narušením funkce“.

Samotné konstatování duševní poruchy ještě nezbavuje trestní odpovědnosti, v příslušné kapitole MKN-10 se uvádí kolem pěti set duševních poruch, z nichž jen některé mají forenzní dopad. Pojem příčetnosti není identický s pojmem duševní zdraví nebo normalita.

Zmenšenou příčetností (§ 27 TZ) se rozumí stav, ve kterém byla v důsledku duševní poruchy podstatně snížena schopnost pachatele rozpoznat protiprávnost spáchaného trestného činu nebo ovládat své jednání. Při stanovení druhu trestu a jeho výměry soud přihlédne k tomuto stavu, pokud si ho pachatel nepřivodil, a to ani z nedbalosti, vlivem návykové látky (§ 360 TZ). Zmenšená příčetnost nevylučuje trestní odpovědnost, avšak odůvodňuje zvláštní přístup k pachateli. Znalec může poukázat na stav silného rozrušení v době spáchání trestného činu, na vliv soucitu nebo nedostatek životních zkušeností, což může soud vzít v úvahu jako polehčující okolnost (§ 41 TZ). Ve výčtu polehčujících okolností se uvádí mimo jiné také jednání pod vlivem hrozby nebo nátlaku, pod vlivem tíživých osobních nebo rodinných poměrů (které si pachatel sám nezpůsobil), pod vlivem podřízenosti a závislosti nebo odvracení útoku aj.

Na znalce je někdy vznesen požadavek, aby určili pokles rozpoznávacích a ovládacích schopností v procentech. Procházka se s tímto problémem vyrovnává konstatováním, že „kvantifikace míry rozpoznávacích a ovládacích schopností pachatelů trestné činnosti není možná. V psychiatrii neexistuje metoda, která by toto umožňovala. Pokusy soudních znalců-psychiatrů kvantifikovat míru rozpoznávacích a ovládacích schopností vycházejí z jevů, které nejsou psychopatologické povahy. Znalci se v takových případech nesprávně zabývají nikoli forenzně významnými projevy duševní poruchy, nýbrž mírou zavinění pachatele (subjektivní stránkou trestného činu). Posuzovat míru zavinění pachatele znalcům psychiatrům nepřísluší.“ Otázce kvantifikace se však nemůžeme zcela vyhnout; pojmy nepodstatně, lehce snížené nebo podstatně snížené rozpoznávací a ovládací schopnosti v sobě změnu kvantity zahrnují. „Každou kvalitu je možno kvantifikovat tak, jak to umožňují metody, kterými je zkoumána, neboli v soudně znalecké praxi lze kvantifikovat do takové míry, v níž lze jednu kvantitu klinickými charakteristikami ohraničit od jiných, rovněž ohraničených kvantit stejné kvality“ (Kudrnáč). Podle Útraty „posudkový závěr není exaktním výpočtem nějaké rovnice, jejímiž členy jsou určité skutečnosti, ale volnou úvahou odborníka, kterou dané skutečnosti poměřil.“ (Cit. dle Klára.)

K ochranným opatřením (§ 98 TZ) patří ochranné léčení, zabezpečovací detence, zabrání věci nebo jiné majetkové hodnoty a ochranná výchova.

Ochranné léčení (§ 99 TZ) se ukládá osobě, která spáchala čin jinak trestný a není pro nepříčetnost trestně odpovědná a jejíž pobyt na svobodě je nebezpečný. Jestliže se pachatel nejeví jako společnosti nebezpečný, nelze ochranné léčení uložit. Pachateli, jenž spáchal trestný čin ve stavu zmenšené příčetnosti (§ 47/1 TZ), se ochranné léčení ukládá v případě, že ochranné léčení zajistí nápravu pachatele lépe než trest nebo doplňuje trest zkrácený (§ 40 TZ). Ochranné léčení lze uložit též pachateli, pokud spáchal trestný čin pod vlivem návykové látky nebo v souvislosti s jejím zneužíváním; to nemusí mít nutně charakter závislosti. „Ochranné léčení však neuloží, je-li vzhledem k osobě pachatele zřejmé, že jeho účelu nelze dosáhnout“ (§ 99/2b TZ).

Způsob ochranného léčení je stanoven trestním řádem (§§ 351–353 TŘ); jde buď o léčení ústavní, nebo ambulantní, jehož výkonem pověřuje předseda senátu příslušné psychiatrické zařízení, které soudu v místě působení tohoto zařízení oznámí datum zahájení léčby. Ochranné léčení má trvat tak dlouho, dokud to vyžaduje jeho účel, nejdéle však dvě léta (§ 99/6 TZ). Nebude-li v této době léčba ukončena, rozhodne soud před jejím ukončením o jejím prodloužení, a to i opakovaně. Jestliže je účel ochranného léčení splněn, psychiatrické zařízení o této skutečnosti opět informuje soud, jenž léčení ukončí nebo je v případě léčení ústavního může přeměnit na ambulantní nebo na zabezpečovací detenci.

U posuzovaného jedince s diagnostikovanou závislostí na psychoaktivní látce při navrhování ochranné léčby přihlížíme i k motivaci k léčbě; pokud mu chybí a struktura jeho osobnosti je nepříznivá, léčbu nedoporučujeme, neboť její výsledek bude velmi pravděpodobně nulový. Ze stejného důvodu může soud na návrh psychiatrického zařízení ochrannou léčbu (pouze protialkoholní a protitoxikomanickou) předčasně ukončit. Jakmile se pacient dopustí závažného jednání, kterým maří účel ochranného léčení, může být z podnětu zdravotnického zařízení stíhán pro trestný čin maření výkonu úředního rozhodnutí dle § 337/1i TZ).

Podle druhu může být ochranné léčení psychiatrické, sexuologické, protialkoholní a protitoxikomanické nebo kombinované.

Výkon ochranného léčení ve zdravotnických zařízeních je upraven metodickými opatřeními ministerstva zdravotnictví č. 29/1972 Věst. MZ ČSR, č. 39/1974 Věst. MZ ČSR, metodickým listem č. 1/1985 hlavního odborníka pro obor psychiatrie MZ ČSR (Čs. psychiatrie 1986, 82, s. 58–63).

Zabezpečovací detence. Soud uloží zabezpečovací detenci dle § 100 TZ v případě, že pachatel spáchal zločin ve stavu snížené příčetnosti nebo ve stavu vyvolaném duševní poruchou, a nelze přitom očekávat, že by uložené ochranné léčení s přihlédnutím k povaze duševní poruchy a možnostem působení na pachatele vedlo k dostatečné ochraně společnosti (§ 47/2 TZ). Soud má za to, že zabezpečovací detence zajistí ochranu společnosti lépe než trest. Obdobně hovoří § 100 TZ o pachateli, jenž není pro nepříčetnost trestně zodpovědný. Zabezpečovací detenci možno uložit i pachateli, „který se oddává zneužívání návykové látky a znovu spáchal zvláště závažný zločin spáchaný pod vlivem návykové látky nebo v souvislosti s jejím zneužíváním byl již odsouzen k nepodmíněnému trestu odnětí svobody nejméně na dvě léta…“. Zabezpečovací detence se vykonává v ústavu pro výkon zabezpečovací detence se zvláštní ostrahou a s léčebnými, psychologickými, vzdělávacími, pedagogickými, rehabilitačními a činnostními programy. Soud nejméně jednou za rok, u mladistvých jednou za šest měsíců přezkoumá, zda důvody pro její další pokračování trvají (§ 100/4,5).

Ukládání ochranné výchovy upravuje zákon o soudnictví ve věcech mládeže. Ochranná výchova trvá, dokud to vyžaduje její účel, nejdéle do dovršení osmnácti let. V zájmu chovance ji lze prodloužit do devatenácti let. Ochranná výchova se vykonává ve zvláštních výchovných zařízeních; vyžaduje-li to však zdravotní stav chovance, vykonává se v léčebném ústavu.

Ve věcech občanskoprávních hraje důležitou roli pojem způsobilosti k právním úkonům (nový občanský zákoník, který bude platit od roku 2014, se vrátí k původnímu termínu svéprávnost). Dle § 34 občanského zákoníku (OZ) „právní úkon je projev vůle směřující zejména ke vzniku, změně nebo zániku těchto práv nebo povinností, které právní předpisy s takovým úkonem spojují“. Projev vůle může být učiněn jednáním nebo opomenutím; může se stát výslovně nebo jiným způsobem nevzbuzujícím pochybnosti o tom, co chtěl účastník projevit (§ 35 OZ). Nový OZ dle § 15/2 definuje svéprávnost jako „způsobilost nabývat pro sebe vlastním právním jednáním práva a zavazovat se k povinnostem (právně jednat)“.

V plném rozsahu se způsobilosti k právním úkonům dosahuje dovršením věku osmnácti let (§ 8 OZ). Výjimečně může nabýt zletilosti i osoba starší šestnácti let za předpokladu, že uzavře manželství. Takto nabytá zletilost se neztrácí ani rozvodem manželství. (Nový OZ umožní získat svéprávnost osobě starší šestnácti let, pokud o ni se souhlasem svého zákonného zástupce požádá – § 37 OZ). Nezletilí mají způsobilost jen k takovým právním úkonům, které jsou svou povahou přiměřené rozumové a volní vyspělosti odpovídající jejich věku (§ 9 OZ).

Jestliže fyzická osoba pro duševní poruchu, jež není jen přechodná, není vůbec schopna činit právní úkony, soud ji způsobilosti k právním úkonům zbaví (§ 10, odst. 1). Je-li fyzická osoba pro duševní poruchu, která není jen přechodná, nebo pro nadměrné požívání alkoholických nápojů nebo omamných prostředků či jedů schopna činit jen některé právní úkony, soud její způsobilost k právním úkonům omezí a rozsah omezení v rozhodnutí určí (odst. 2). Dle odst. 3 soud zbavení nebo omezení způsobilosti změní nebo zruší, změní-li se nebo odpadnou-li důvody, jež k nim vedly. Pokud učiní právní úkon osoba ve stavu duševní poruchy i přechodného rázu, která ji činí k tomuto právnímu úkonu neschopnou, bude tento určitý právní úkon neplatný (§ 38/2 OZ).

Nový OZ připouští pouze omezení svéprávnosti, nikoli její zbavení. „Soud může omezit svéprávnost člověka v rozsahu, v jakém člověk není pro duševní poruchu, která není jen přechodná, schopen právně jednat, a vymezí rozsah, v jakém způsobilost člověka samostatně právně jednat omezit“ (§ 57/1 OZ).

Rozsah omezení způsobilosti k právním úkonům se specifikuje buď negativním výčtem úkonů, které posuzovaný nemůže provádět, nebo pozitivním výčtem úkonů, k nimž je posuzovaný jedinec způsobilý. Výčet negativní a pozitivní lze kombinovat. Omezení způsobilosti většinou postihuje oblast majetkoprávní; znalec zpravidla navrhuje výši finanční částky, s níž může posuzovaný samostatně nakládat – častá je formulace: „posuzovaný může nakládat s finanční částkou, která nepřesahuje výši jeho měsíčního důchodu,“ respektive „… s majetkem, jehož hodnota nepřesahuje cenu…“. Omezení způsobilosti k právním úkonům zasahuje i do oblasti pracovněprávních vztahů, jež upravuje zákoník práce, § 11 (uzavření a rozvázání pracovního poměru, hmotná zodpovědnost, náhrada škody aj.).

Podnět k zahájení řízení o úpravu způsobilosti k právním úkonům může vedle státního orgánu podat i zdravotnické zařízení, případně další navrhovatel (např. příbuzný), který má zpravidla soudem uloženou povinnost svůj podnět doložit lékařským vysvědčením o duševním stavu vyšetřovaného (§ 186 OSŘ). Návrh na vrácení způsobilosti k právním úkonům může podat i ten, kdo byl zbaven způsobilosti k právním úkonům. V případě zamítnutí návrhu může být dotyčné osobě právo na podání dalšího návrhu odepřeno, nejdéle však na dobu tří let. V okamžiku zahájení řízení o úpravu způsobilosti k právním úkonům se na ochranu práv vyšetřovaného ustanovuje opatrovník, který nebývá totožný s opatrovníkem ustanoveným jako zákonný zástupce na základě konečného rozhodnutí soudu. Duševní stav vyšetřovaného lze ve výjimečných případech posoudit i na základě hospitalizace, jejíž délka nesmí přesáhnout tři měsíce. Znalec musí být soudem osobně vyslechnut, zatímco od výslechu posuzovaného soud může upustit, pokud by hrozilo zhoršení jeho zdravotního stavu (§ 187 OSŘ). Obdobně lze upustit od doručení rozhodnutí soudu (§ 189/odst. 1 OSŘ). Došlo-li k zahájení řízení o úpravu způsobilosti k právním úkonům u osoby nadměrně požívající alkohol či jiné psychoaktivní látky a lze-li očekávat zlepšení zdravotního stavu posuzovaného, soud může řízení na určitou dobu přerušit s případným rozhodnutím o léčení (§ 188 OSŘ).

Ve znalecké činnosti se poměrně často setkáváme s posuzováním platnosti závěti, kupní a darovací smlouvy, někdy též vydědění. Jde o právní úkony, jejichž platnost bývá napadána stranou, která se cítí být poškozena. V případě závěti jde o neobyčejně obtížné posuzování duševního stavu zůstavitele, jehož již nelze vyšetřit. Důležitým zdrojem informací o stavu zůstavitele jsou záznamy ve zdravotní dokumentaci, i když, bohužel, se jen málokdy přímo týkají jeho psychického rozpoložení. Důležité jsou samozřejmě svědecké výpovědi, ty se však zase často diametrálně rozcházejí v důsledku postoje té které strany k závěti. Na některé konkrétní obtíže v této oblasti posuzování poukazuji v několika kazuistikách v oddíle o organicky podmíněných psychických poruchách.

Osoby zbavené způsobilosti k právním úkonům nebo v ní omezené nemohou vlastnit zbrojní a řidičský průkaz a lovecký lístek; lze jim však přiznat právo volební i práva rodičovská. Pouze pro osoby zbavené způsobilosti platí, že je lze bez jejich souhlasu, avšak se souhlasem opatrovníka umístit v ústavu sociální péče nebo v lůžkovém zdravotnickém zařízení (§ 186/3 OSŘ). Souhlas opatrovníka je nutný i pro případ sterilizace mentálně postižené ženy, pokud ovšem i ona dává ke sterilizaci souhlas (zákon o specifických zdravotních službách č. 373/2011 Sb.). Osoba omezená ve způsobilosti k právním úkonům může uzavřít manželství, je-li její zdravotní stav slučitelný se společenským účelem manželství (zák. č. 234/1992 Sb., § 14).

Hospitalizace bez souhlasu duševně nemocného je upravena Listinou základních práv a svobod (zák. ČNR č. 86/1992 Sb.) a zákonem č. 372/2011 Sb. (zákon o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování) platným od 1. dubna 2012.

Dle § 38 1a) lze pacienta bez jeho souhlasu hospitalizovat nebo v případě nezletilého či pacienta zbaveného způsobilosti k právním úkonům bez souhlasu zákonného zástupce, jestliže:

mu bylo pravomocným rozhodnutím soudu uloženo ochranné léčení formou lůžkové péče;

je nařízena izolace, karanténa nebo léčení podle zákona o ochraně veřejného zdraví;

je podle trestního řádu nebo občanského soudního řádu nařízeno vyšetření zdravotního stavu;

ohrožuje bezprostředně a závažným způsobem sebe nebo své okolí a jeví známky duševní poruchy nebo touto poruchou trpí či je pod vlivem návykové látky, pokud hrozbu pro pacienta či jeho okolí nelze odvrátit jinak;

jeho zdravotní stav vyžaduje poskytnutí neodkladné péče a zároveň neumožňuje, aby vyslovil souhlas.

Další odstavce § 38 se mimo jiné zabývají hospitalizací pacienta nezletilého nebo nesvéprávného bez souhlasu opatrovníka, je-li podezření na týrání, zneužívání nebo zanedbávání.

Bezprostřední zákrok vedoucí k nedobrovolné hospitalizaci v psychiatrickém ústavu realizuje zdravotnická záchranná služba podle zákona č. 374/2011 Sb. (zákon o zdravotnické záchranné službě); dle § 3/a zákona zasahuje u osoby (pacienta), který je v takovém duševním stavu, jenž vyvolává náhlé změny v jeho jednání a chování ohrožující zdraví nebo život jeho samého či jiných osob. Výjezdová skupina zdravotnické záchranné služby neposkytne ošetření pacientovi v případech, kdy by projevy jeho duševní poruchy vážně ohrožovaly zdraví nebo životy členů skupiny. V takových případech požádá zdravotnická záchranná služba o pomoc policii nebo v některých případech hasiče.

O přijetí nemocného bez souhlasu musí zdravotnické zařízení informovat soud v místě svého působení do 24 hodin. Soud musí do sedmi dnů od okamžiku přijetí rozhodnout o přípustnosti takového převzetí občana (§ 191 OSŘ). K rozhodnutí dochází soud na základě vyslechnutí dané osoby a ošetřujícího lékaře a případného zvážení dalších okolností. Pokud hospitalizace bez souhlasu přesahuje tři měsíce, soud určí znalce-psychiatra, který nepracuje v daném ústavu, aby vypracoval posudek se zaměřením na přípustnost dalšího zadržení. Účinnost rozsudku o přípustnosti zadržení zaniká do jednoho roku od jeho vyhlášení, poté je nutné vypracovat znalecký posudek nový. Pokud došlo k hospitalizaci se souhlasem nemocného, jehož duševní stav se tak zhoršil, že se stal nebezpečným sobě nebo okolí, je třeba dobrovolný pobyt změnit na pobyt bez souhlasu, o kteréžto skutečnosti je rovněž nutné informovat do 24 hodin příslušný soud.

V oblasti rodinného práva se znalci zabývají především otázkami vyvstávajícími ve sporech o svěření dítěte do výchovy jednoho z rodičů; jde o posouzení duševního stavu některého z rodičů a jeho výchovných předpokladů, o vhodnosti, rozsahu a způsobu styku s dítětem. Dotazy na duševní stav dítěte a posouzení citových vazeb a vztahů v rodině zodpovídá vedle pedopsychiatra též znalec z oboru dětské psychologie.

Problematiku pracovněprávní řeší zákoník práce (zák. č. 262/2006 Sb.). Znalec psychiatr může posuzovat způsobilost k právním úkonům ve vztahu k uzavírání a rozvazování pracovní smlouvy a ve vztahu k hmotné zodpovědnosti. Do pracovněprávní oblasti spadají i otázky odškodňování úrazů a nemocí z povolání.

Od 1. ledna 2002 platí vyhláška č. 440/2001 Sb. o odškodnění bolesti a ztížení společenského uplatnění, která nahradila předchozí vyhlášku č. 32/1965 Sb. a jež uvádí počet bodů, jimiž je bolest nebo ztížení společenského uplatnění ohodnoceno; hodnota bodu je stanovena ve výši 120 Kč. Pokud došlo k úrazu před 1. lednem 2002, hodnotí se ztížení společenského uplatnění podle vyhlášky č. 32/1965 Sb. Vyhláška se vztahuje nejen na následky pracovních úrazů, nýbrž na veškeré úrazové děje, z nichž vyplývá nárok poškozeného na odškodnění.

Odškodnění za bolest „se určuje […] za bolest způsobenou škodou na zdraví, jejím léčením nebo odstraňováním jejích následků; za bolest se přitom považuje každé tělesné a duševní strádání způsobené škodou na zdraví osobě, která tuto škodu utrpěla…“ (§ 2 vyhl. č. 440/2001 Sb.). I když psychopatologické obrazy nejsou mezi jednotlivými položkami uvedeny, „použije se bodové ohodnocení za škodu na zdraví, s nímž lze posuzovanou škodu po stránce bolesti nejspíše srovnávat“. Tak bychom mohli ohodnotit například reakce na závažný stres (F43) nebo akutní a přechodnou psychotickou poruchu navazující na stres (F23), jež se nejspíše mohou srovnat s otřesem mozku i s jeho závažnějším poraněním (lehká komoce – pol. S060 – 20 bodů, těžká komoce – pol. S060 – 60 bodů, jiné nitrolební poranění – pol. S068 – 200 bodů).

Odškodnění za ztížení společenského uplatnění se určuje „za následky škody na zdraví, které jsou trvalého rázu a mají prokazatelně nepříznivý vliv na uplatnění poškozeného v životě a ve společnosti, zejména na uspokojování jeho životních a společenských potřeb, včetně výkonu dosavadního povolání nebo přípravy na povolání, dalšího vzdělávání a možnosti uplatnit se v životě rodinném, politickém, kulturním a sportovním, a to s ohledem na věk poškozeného v době vzniku škody na zdraví…“ (§ 3 vyhl.). „Pokud společenské uplatnění poškozeného bylo již ztíženo předchozími změnami zdravotního stavu nesouvisejícími s posuzovanou škodou na zdraví, hodnotí se pouze následky, které vznikly z této škody na zdraví, popřípadě vedly k podstatnému zhoršení předchozích změn zdravotního stavu“ (§ 5 vyhl.). Dle § 6 vyhlášky je možno zvýšit bodové hodnocení o 50 % v případě, že škoda na zdraví vyžadovala náročný způsob léčení nebo vedla ke zvláště těžkým následkům, kterými se rozumí „takové následky, které podstatně omezují nebo významně mění uplatnění v životě anebo znemožňují další uplatnění v životě, a to s ohledem na věk poškozeného i jeho předpokládané uplatnění v životě“. Důležité je ustanovení bodu 2 § 6, který říká, že pokud lze škodu na zdraví hodnotit podle více položek poškození zdraví (zpravidla dle položek 014–016), bodové hodnocení těchto položek se sčítá. Jedná-li se však o poškození téhož orgánu, nesmí součet bodového hodnocení převýšit bodové hodnocení za jeho anatomickou nebo funkční ztrátu (v našich znaleckých posudcích se poškozeným orgánem myslí mozek, jehož funkční ztráta, resp. těžké poškození je ještě slučitelné se životem). Takové poškození zdraví lze hodnotit podle položky 014 maximální částkou 3 000 bodů. V kompetenci znalce je možno toto hodnocení zvýšit ještě o 50 %, takže dojdeme k nejvyššímu možnému bodovému hodnocení ve výši 4 500 bodů. Tuto částku nelze překročit, i kdybychom hodnotili ZSU ještě podle dalších položek (zejména 015 a 016). Ve zvlášť výjimečných případech hodných mimořádného zřetele může soud výši odškodnění stanovenou podle této vyhlášky přiměřeně zvýšit (§ 7, odst. 3 vyhl. 440/2001 Sb.).

Zmíněné položky jsou definovány takto:

položka 014 – vážné mozkové nebo duševní poruchy po těžkém poranění hlavy (500 – 3 000 bodů);

položka 015 – vážné duševní poruchy po jiných těžkých poraněních kromě poranění hlavy (900 bodů);

položka 016 – vážné duševní poruchy vzniklé působením otřesných zážitků nebo jiných nepříznivých psychologických činitelů a tísnivých situací (ověřené příslušným psychiatrickým pracovištěm) (500 – 1 500 bodů).

Položka 013 hodnotí postkomoční syndrom v rozmezí 70–200 bodů, i tuto položku kromě neurologa může znalec-psychiatr někdy použít podobně jako položku 017 (potíže po těžkých zraněních jiných částí těla bez bližšího objektivního nálezu – např. fantomové bolesti po amputacích – 210 bodů).

Ublížení na zdraví definuje § 122/1 TZ jako „… stav záležející v poruše zdraví nebo jiném onemocnění, který porušením normálních tělesných nebo duševních funkcí znesnadňuje, nikoli jen po krátkou dobu, obvyklý způsob života poškozeného a který vyžaduje lékařské ošetření“. Paragraf 122/2 TZ hodnotí těžkou újmu na zdraví jako vážnou poruchu zdraví, za kterou se považuje zmrzačení, ztráta nebo podstatné snížení pracovní způsobilosti, ochromení údu, ztráta nebo podstatné oslabení funkce smyslového ústrojí, poškození důležitého orgánu, zohyzdění, vyvolání potratu nebo usmrcení plodu, mučivé útrapy nebo delší dobu trvající porucha zdraví.

Lékařský posudek o ztížení společenského uplatnění se vydává zpravidla až jeden rok poté, co došlo ke škodě na zdraví; posudek o bolestném teprve tehdy, jakmile je možno považovat zdravotní stav poškozeného za ustálený.

Vyhláška 440/2001 Sb. bude zřejmě zrušena, jakmile vstoupí v platnost nový občanský zákoník (rok 2014), který bude řešit zmíněnou problematiku jiným způsobem – v současné době nelze v tomto směru zatím sdělit nic určitého.

Ke znaleckému posouzení se může dostat otázka zdravotní způsobilosti řidičů motorových vozidel. Podle zákona č. 297/2011 Sb., kterým se novelizuje zákon č. 361/2000 Sb., každý lékař, jenž zjistí, že některý z pacientů, který žádá o řidičské oprávnění nebo je jeho držitelem, „je zdravotně způsobilý k řízení motorových vozidel s podmínkou nebo není zdravotně způsobilý k řízení motorových vozidel, je povinen zajistit předání této informace obci s rozšířenou působností příslušnou podle obvyklého bydliště nebo místa studia pacienta“. V části VII. uvedeného zákona se uvádějí duševní poruchy, jež vylučují řízení motorových vozidel:

a) organické duševní poruchy projevující se demencí;

b) organický amnestický syndrom;

c) organicky podmíněné poruchy osobnosti a poruchy chování;

d) nespecifické organické nebo symptomatické duševní poruchy;

e) akutní, chronické nebo neléčené formy zejména schizofrenie, schizotypní porucha, akutní a přechodné psychotické poruchy, schizoafektivní poruchy, trvalá duševní porucha s bludy, indukovaná porucha s bludy, jiné neorganické psychotické poruchy;

f) mentální retardace;

g) pervazivní vývojové poruchy.

Mezi duševními poruchami, u nichž lze řidiče uznat za zdravotně způsobilého k řízení motorového vozidla pouze na základě závěrů odborného lékaře, se uvádějí:

vážné duševní poruchy vrozené, způsobené nemocí, úrazem nebo neurochirurgickými operacemi;

organicky podmíněné poruchy osobnosti a poruchy chování nebo klinicky závažné formy specifických poruch osobnosti;

klinicky závažné formy specifických poruch osobnosti vedoucí k vážným poruchám úsudku, chování nebo adaptability;

dále se sem řadí „úzdrava, remise nebo klinicky dostatečná forma remise u schizofrenie, schizotypní poruchy, akutní a přechodné psychotické poruchy, schizoafektivní poruchy, trvalé duševní poruchy, akutní a přechodné psychotické poruchy, schizoafektivní poruchy, trvalé duševní poruchy s bludy, indukované poruchy s bludy nebo jiné neorganické psychotické poruchy, postencefalitický syndrom, závažné neurotické poruchy aj.

Části VIII. a IX. vylučují zdravotní způsobilost k řízení motorových vozidel u žadatele nebo řidiče, který je závislý na alkoholu či na požívání psychoaktivních látek. Mimo jiné „užívá psychoaktivní látky nebo léčiva, jejichž účinek nebo jejich kombinace může snížit schopnost bezpečně řídit motorové vozidlo, a to v takovém množství, které má negativní vliv na řízení“. U požívání psychoaktivních látek a alkoholu se za bezpečné abstinenční období považují dva roky, abstinenci nutno doložit příslušným odborným lékařem.

Zdravotní způsobilost k vydání nebo platnosti zbrojního průkazu je řešena zákonem o střelných zbraních č. 288/1995 Sb. a vyhláškou č. 493/2002 Sb. Kontraindikacemi jsou schizofrenie, schizotypní porucha, porucha s bludy, organické duševní poruchy a poruchy vyvolané užíváním psychoaktivních látek. Dále se uvádí výčet duševních poruch, které musí být posouzeny odborným lékařem – patří mezi ně například nezvládaná agresivita, poruchy intelektu a poruchy sociálního přizpůsobení.

1.3 Psychiatrický znalecký posudek

Psychiatrický znalecký posudek se skládá z úvodu, výpisu ze spisu, vlastního vyšetření a závěru s odpověďmi na otázky zadavatele posudku.

Úvod posudku zahrnuje adresu zadavatele, jemuž je posudek určen, včetně spisové značky a data vyžádání. Dále se uvádí druh znaleckého posudku („z oboru zdravotnictví, odvětví psychiatrie“), jméno znalce, který ho zpracovává, a základní údaje o posuzované osobě.

Výpis ze spisu slouží k zachycení všech skutečností, jež znalec považuje pro podání posudku za důležité. Vedle údajů o obvinění sem patří například výpovědi svědků týkající se chování a vzhledu posuzovaného v době spáchání trestného činu, důležité jsou zprávy o pověsti z místa bydliště a hodnocení zaměstnavatelem. Není vhodné neúměrně rozšiřovat rozsah výpisu o irrelevantní údaje. Znalec se vždy zdržuje hodnocení významu a závažnosti důkazního materiálu. Velkou pozornost je nutno věnovat výpisu z předchozích znaleckých posudků – zde bývá nezbytné některé části doslova citovat. Pokud znalec potřebuje některou skutečnost objasnit, požádá zadavatele o doplnění; sám k takovému kroku není oprávněn. Bez znalosti spisové dokumentace nelze posuzovaného hodnotně vyšetřit. Do kapitoly výpisu ze spisu se zpravidla zařazuje i výpis ze zdravotnické dokumentace. Do té bez souhlasu pacienta dle § 65/i zákona č. 372/2011 Sb. „mohou nahlížet soudní znalci […] a osoby, které byly pověřeny vypracováním znaleckého posudku znaleckým ústavem […] v rozsahu nezbytně nutném pro vypracování znaleckého posudku pro potřebu trestního řízení nebo pro řízení před soudem podle jiných právních předpisů“.

Vlastní vyšetření odpovídá pečlivému klinickému psychiatrickému vyšetření, které znalec provádí za standardních podmínek, jež by neměly být narušeny přítomností další osoby (např. advokáta nebo člena rodiny – znalecké vyšetření není procesní úkon, průběh vyšetření určuje znalec /Franek, 2011/). Vyšetření se skládá z údajů rodinné a osobní anamnézy. Hlavní jeho váha pochopitelně spočívá na zjištění relevantních okolností trestného činu. Někteří posuzovaní je popíší ochotně a podrobně, jiní spáchání trestného činu popřou a pak tento odstavec zůstává bez patřičného obsahu s pouhým konstatováním takové verze. Ani v tomto případě znalec nesklouzává na pozici vyšetřovatele, jeho postoj zůstává nadále přísně neutrální a nezúčastněný. Ve věcech občanskoprávních je pozornost znalce rovněž zaměřena na předmětnou záležitost, jejíž detailní znalost mnohdy vyžaduje velmi náročné studium spisového materiálu.

Objektivní pozorování posuzovaného je zachyceno v psychopatologickém nálezu, v němž jsou popsány veškeré nápadnosti a chorobné projevy, které společně s anamnestickými údaji vedou k syndromologickému a diagnostickému závěru. Dokonalá znalost obecné psychopatologie je nutným předpokladem znalecké činnosti psychiatra, neboť jen s její pomocí lze činit odborně fundované závěry. Tato etapa znaleckého rozvažování se zpravidla objevuje i ve vyúčtování znalečného jako „psychopatologický rozbor“. V posudku je nutno zachytit také závěry alespoň orientačního tělesného vyšetření – přehlédnutí takových nápadností, jako jsou tetováže, jizvy po pořezání nebo popálení či stopy po injekčních vpiších a prodělaných zánětech žil u toxikomanů, je více než trapné stejně jako opomenutí zhodnotit stav zornic.

V průběhu znaleckého vyšetření může vzniknout podezření na přítomnost zdravotní poruchy, která vyžaduje další odborné vyšetření. Znalec má právo požádat zadavatele posudku o přibrání konzultanta (např. neurologa, odborníka v oboru elektroencefalografie nebo psychologa), souhlas zadavatele je nutný už vzhledem k proplacení odměny. Nálezy konzultantů znalec zahrne do posudku, čímž za ně přebírá zodpovědnost.

V souhrnu znalec uvádí rozbor nejzávažnějších skutečností, které vedou k diagnostickému zhodnocení a ke zdůvodnění odpovědí na položené otázky. Tento odstavec je jádrem znaleckého posudku, zde je nutno argumentovat odlišnými názory, pokud se vyskytly v předchozích posudcích, je potřeba vysvětlit podstatu zjištěné duševní poruchy a její vliv na jednání posuzovaného. Výklad musí být jasný a srozumitelný bez zbytečného používání cizích termínů. Závěr nemusí být samozřejmě diagnosticky jednoznačný, i v takovém případě je však nutné ozřejmit, proč alespoň podezření na přítomnost duševní poruchy vzniklo. Přítomnost, respektive nepřítomnost duševní poruchy v době spáchání trestné činnosti vede k závěru o kvalitě rozpoznávacích a ovládacích schopností posuzovaného. Toho je z hlediska presumpce neviny možné nazývat též obviněným nebo obžalovaným, nikoli však pachatelem. Souhrn je zakončen odpověďmi na otázky, které zadavatel položil. Tyto odpovědi by měly být již jen koncentrovaným zopakováním výše uvedených hodnocení včetně posouzení případné společenské nebezpečnosti posuzovaného z lékařského hlediska a doporučení ochranných opatření. Někteří znalci doporučují odpovídat na dotazy podmiňovacím způsobem typu: „Pokud došlo ke spáchání trestného činu popsaným způsobem…“ Osobně se domnívám, že použití kondicionálu nesměle naznačuje hodnocení významu a závažnosti důkazního materiálu, což je výhradně věcí soudu. Otázky jsou pokládány tak, aby na ně znalec odpovídal oznamovacím způsobem, z čehož v žádném případě nelze usoudit na znalcovo přesvědčení o způsobu provedení (resp. neprovedení) trestného činu.

Znalecký posudek znalec (resp. všichni znalci) podepíše, opatří ho svou znaleckou pečetí, znaleckou doložkou a datem zhotovení. Rovněž podá vyúčtování a veškeré požadované údaje zapíše do znaleckého deníku. Toto se netýká ústavního znaleckého posudku, na který dává razítko ústav a zpracovatelé se jen podepisují.

2. Obecná psychopatologie

(Pavel Pavlovský)

Z důvodů převážně didaktických rozlišujeme vlidské psychice různé složky, které se vzájemně ovlivňují auzdravého jedince fungují vharmonické jednotě. Výkonnost psychiky fyziologicky kolísá vprůběhu dvacetičtyřhodinového cyklu– dochází například kfyziologické změně vědomí vpodobě spánku, kolísá pozornost, volní aktivita nebo emotivita. Obecná psychiatrie popisuje jednotlivé chorobné příznaky– symptomy, které se sdružují do syndromů, jejichž určení je nutným předstupněm pro stanovení nozologické, chorobné jednotky. Chorobné psychické příznaky se nazývají příznaky psychopatologickými ajejich určení patří kzákladním úkonům psychiatrického, atedy isoudně psychiatrického vyšetření. Ne každý psychopatologický symptom má stejnou závažnost; její posouzení je součástí psychopatologického rozboru. Nutno mít na mysli, že psychopatologický příznak je příznak objektivní, který je diagnostikovatelný bez ohledu na okolnosti posuzované záležitosti. Některé příznaky jsou tak jasné, že lze jejich objektivní existenci přirovnat kobjektivním příznakům vsomatické medicíně, jiné jsou naopak tak jemné, že mohou méně zkušenému pozorovateli uniknout. Proto jsou velmi cenné porady znalců, byť za současné legislativní úpravy již knim není mnoho příležitostí. Zjištění psychopatologických příznaků mívá závažný důsledek pro hodnocení rozpoznávacích aovládacích schopností vdobě spáchání trestného činu; jejich přetrvávající přítomnost může ovlivnit kvalitu účasti posuzovaného jedince na trestním řízení. Stejně závažné je zjištění psychopatologie ve věcech občanskoprávních.

Následující přehled psychopatologických příznaků je na základě vžitých zvyklostí uspořádán dle jednotlivých složek psychiky.

2.1 Poruchy vědomí

Kvantitativní poruchy vědomí, označované též jako zastřené vědomí, jsou charakterizovány celkovým poklesem bdělosti (vigility) od lehké ospalosti (somnolence) přes středně těžkou poruchu (sopor) až khlubokému bezvědomí (kómatu). Somnolence je stav, který se jednak běžně vyskytuje fyziologicky při usínání apři únavě, jednak jakožto psychopatologický symptom bývá projevem celkového onemocnění (často virového původu– např. chřipky, hepatitidy) nebo účinku některých psychoaktivních látek (kupř. hypnotik, anxiolytik, antidepresiv či neuroleptik). Vsomnolenci je snížena pozornost, pohotovost rychle reagovat aschopnost iniciativně jednat, což může vést při vykonávání činností vyžadujících perfektní bdělost (ustrojvůdců, řidičů) kvelkému neštěstí. Proto jsou nezbytné přestávky na odpočinek, aby došlo kregeneraci sil. Jednoznačně chorobný je sopor, vněmž lze jedince obtížně apouze na okamžik probudit apřimět ho ke zpravidla jen jednoslovným odpovědím. Hodnota poskytnutých informací bývá většinou malá. Stímto stavem se setkáváme bezprostředně po závažných úrazech, vtěžší intoxikaci nebo při celkovém závažném onemocnění. Kóma je stav hlubokého bezvědomí, kdy nelze spostiženým navázat kontakt, bezvládně leží anereaguje ani na bolestivé podněty.

Kvalitativní poruchy vědomí (vědomí obluzené, zakalené, zmatené) je charakterizováno změnou, nikoli ztrátou vědomí. (Je spodivem, že se vněkterých znaleckých posudcích mluví okvalitativní poruše vědomí jako obezvědomí!) Na změnu vědomí tohoto typu soudíme na základě dezorientace postiženého, poruch chování (neklid, agitovanost, neúčelné pohyby apod.), emotivity (nálada úzkostná, někdy zlobná), vnímání (iluze, někdy pravé halucinace) adalších složek psychiky. Jedinec neadekvátně reaguje na indiferentní zvuky, cítí vnich projevy nepřátelství, aproto prchá nebo útočí. Na údobí porušeného vědomí je amnézie– chybí vzpomínka. Kvalitativní poruchy vědomí jsou zforenzního hlediska zásadního významu aje onich blíže pojednáno ve speciální části pod kódem F05.

Podle průběhu rozlišujeme několik klinických obrazů kvalitativní poruchy vědomí:

Delirium (stav zmatenosti, stav obluzeného vědomí) se projevuje bouřlivým, ipro laika velmi nápadným chováním. Myšlenkové procesy jsou narušeny, představy se vybavují jako ve snu, verbální projev odpovídá nesouvislému, zmatenému myšlení snarušenou soudností. Afekty bývají prchavé, hojné jsou iluze ahalucinace. Po odeznění deliria bývá částečná nebo úplná amnézie. Méně bouřlivé aprovleklejší delirium se dříve nazývalo amencí, amentním stavem– tento termín se dnes považuje za obsoletní.

Mrákotný stav (obnubilace) se vyznačuje náhlým začátkem iukončením, takže se jedná ozáchvatovitý projev. Jde otěžkou poruchu, vníž dočasně zaniká osobnost postiženého, který se tak může dopustit ičinů, jež jsou zcela vrozporu sjeho dosavadním zaměřením. Své duševní schopnosti avlastnosti neřídí podle svých obvyklých zásad, ikdyž některé naučené mechanismy automaticky probíhají. Obnubilace může mít ráz:

stuporózního stavu, kdy je postižený ve stavu strnulosti;

deliriózní spříznaky uvedenými udeliria;

schizoformní sporuchami myšlení avnímání připomínající schizofrenii;

automatický, vigilambulantní, jehož diagnostikování činí obtíže, neboť včisté (naštěstí velmi vzácné) podobě jsou nápadnosti vcelkovém projevu postiženého velmi diskrétní. Jedinec se chová zdánlivě racionálně, jeho psychomotorická koordinace je dobře zachovaná. Pozorní svědkové nanejvýš referují onápadné bledosti tváře astrnulém pohledu. Vtakovémto stavu může postižený naprosto nemotivovaně odcestovat na neznámé místo, opustit pracoviště, vojenský útvar, může nesmyslně nakupovat, krást nebo zabít člověka, který je zrovna nablízku. Po odeznění mrákotného stavu se zjišťuje naprostá amnézie na dobu jeho trvání. Vigilambulantní forma bývá kombinována spříznaky deliriózními.

Zvláštními případy mrákotného stavu jsou patická rozespalost, patický afekt apatická ebrieta.

Psychogenně podmíněné mrákotné stavy se vyskytují vmimořádných zátěžových situacích, ato převážně uosobností shistriónskými rysy. Patří knim Ganserův syndrom aalternace osobnosti,je onich zmínka uspecifických poruch osobnosti pod kódem F60. Zatímco výše zmíněné deliriózní amrákotné stavy vedly jednoznačně kzávěru ovymizení rozpoznávacích aovládacích schopností, při konstatování psychogenně navozeného mrákotného stavu mohou vzniknout rozpaky. Stav lze hodnotit jen jako „zúžení“ vědomí, „při němž se určitý obsah vědomí stává dominantním astrhává veškerou pozornost apsychickou energii aostatní ponechává stranou. Jednání člověka není ovládáno jinými chorobnými prvky (halucinací, bludnou interpretací) jako při mrákotném stavu, není nesmyslné, navazuje na současnou situaci aje ovládáno afektem.“ (Cit. dle Študenta.)

2.2 Poruchy myšlení

Na úroveň myšlenkových pochodů soudíme převážně na základě verbálního projevu. Hodnotíme jeho rychlost, souvislost, přiléhavost, výpravnost aobsah, tedy stránku formální (kvantitativní) aobsahovou (kvalitativní).

Ke kvantitativním poruchám patří:

Porucha tempa myšlení: myšlení zpomalené– bradypsychické je typické pro organické poruchy, hlubší depresi aněkteré formy schizofrenie. Zpomalení může dosáhnout tak výrazného stupně, že nám vyšetřovaný vůbec neodpoví, je mutistický. Opakem je myšlení zrychlené– tachypsychické, vyskytující se umanického syndromu nebo vněkterých intoxikacích. Porucha se projevuje překotnou mluvou, logorheou, nálada je zpravidla chorobně zvýšená, expanzivní. Myšlení může být tak rychlé, že je subjekt nestačí převést vřeč, která se stává nesouvislou, pseudoinkoherentní.

Narušení řídicího elementu, které se projevuje myšlením roztržitým vdůsledku představ se silným emočním nábojem, jež vedou kpříčinným ipovrchním anahodilým asociacím.

Myšlení je vedeno determinující tendencí; uněkterých poruch (demence, manický syndrom) hovoříme ozabíhavém myšlení se ztrátou determinující tendence.

Naléhavé myšlenky se silným emočním nábojem se nazývají dominujícími představami, emocemi ovlivněné myšlení se nazývá myšlení katatymní.

Pokud určitá představa člověka zcela ovládá, určuje dlouhodobě nebo trvale jeho životní zaměření, mluvíme oovládavé představě. Podle obsahu může ovládavá představa působit pozitivně (např. při tvůrčí, badatelské avědecké práci), nebo negativně (kupř. touha po odvetě, ovládavá představa fanatiků). Ovládavou představu lze za jistých okolností hodnotit jako psychopatologický fenomén.

Ulpívavé, perseverující myšlení se projevuje opakováním slov, objevuje se při únavě nebo jako chorobný příznak uorganických poruch CNS.

Nevýpravné myšlení je typické pro epileptické povahové změny, objevuje se iudemencí amentální retardace. Je pro něho typická neschopnost pokročit ve vyprávění, subjekt se stále vrací ktéže myšlence.

Myšlenkový záraz označuje neočekávanou přestávku vtoku myšlení– porucha je typická pro schizofrenní myšlení.

Nesouvislé, inkoherentní myšlení je charakteristické především pro schizofrenii, kdy se ztrácí logický sled myšlenek vdůsledku rozvolnění asociací. Urozpadu osobnosti (uchronické schizofrenie nebo těžké demence) již nelze nalézt souvislost ani mezi jednotlivými slovy, takže hovoříme oslovním salátu.

Ke kvalitativním poruchám patří myšlení autistické, dereistické, které je ovlivněno naší fantazií bez ohledu na realitu. Je typické pro schizofrenii, podobně jako myšlení magické, které přisuzuje jednotlivým jevům tajemný význam asouvislosti. Jako myšlení zmatené se označuje myšlení ve stavu kvalitativní poruchy vědomí (deliriu, stavu zmatenosti).

Typickou kvalitativní poruchou myšlení je blud, který definujeme jako úsudek, jenž vyvěrá zchoroby, ojeho pravdivosti je nemocný nezvratně přesvědčen apod jeho vlivem zpravidla ijedná. Jde opsychotický příznak azforenzního hlediska má zásadní význam. Podle obsahu rozlišujeme bludy persekuční (přesvědčení opronásledování, ubližování), megalomanické (velikášské bludy omimořádných schopnostech, původu, erotické neodolatelnosti apod. ve spojení sexpanzivní náladou) amikromanické (autoakuzační nebo hypochondrické obvykle spojené snáladou úzkostně depresivní). Blud je projevem scestného, nelogického myšlení, které nazýváme též myšlením paranoidním (tento pojem nabyl idalšího významu ve smyslu chorobné vztahovačnosti).

2.3 Poruchy vnímání

Pro správné vnímání je nezbytná správná funkce smyslových orgánů asprávné vyhodnocování smyslových vjemů. Za určitých okolností může docházet ke zkreslování vjemů, například za šera můžeme ve vzdáleném předmětu spatřit skrčenou postavu nebo vhluku zaslechnout slova jakoby nám adresovaná ateprve při zorientování se vsituaci zjistíme, že šlo ochybnou interpretaci uvedených vjemů– takto korigovaný původně zkreslený vjem nazýváme pseudoiluzí. Chorobným projevem je iluze, zkreslený vjem bez následné korekce. Stímto fenoménem se setkáváme zejména vdeliriózních stavech nejrůznější etiologie. Nemocný může vlivem iluzivního vnímání zaútočit na osoby nalézající se vjeho bezprostřední blízkosti jako na domnělé nepřátele, vběžné mluvě slyší výhrůžky apomluvy. Halucinace se liší od iluze nepřítomností zevního podnětu, definujeme ji jako šalebný vjem. Iluze ahalucinace dělíme podle jednotlivých smyslů (halucinace sluchové, tzv. „hlasy“, zrakové, čichové, chuťové, hmatové). Verbálně motorické halucinace znamenají pocit ovládání vlastních mluvidel druhou osobou. Pojem intrapsychická halucinace označuje přesvědčení ozveřejňování či odebírání vlastních myšlenek nebo naopak vkládání cizích myšlenek, přesvědčení otelepatických ahypnotických schopnostech, respektive oovlivňování vlastní psychiky na dálku pomocí telepatie, hypnózy apod. Jde tedy spíše oporuchu myšlení, která je diagnosticky významná pro schizofrenii, podobně jako verbálně motorické halucinace. Velmi nebezpečné jsou imperativní halucinace, neboť nemocný může halucinovaným příkazům vyhovět, ať už jde orealizaci sebevraždy nebo brachiálního napadení okolí. Halucinace ailuze jsou projevem psychotické poruchy ajejich zjištění má zásadní forenzní význam.

2.4 Poruchy emotivity

Emoce vyjadřují vztah naší osobnosti kokolí akprožívání našich vnitřních prožitků tělesného aduševního rázu. Způsob prožívání může být buď kladný, nebo záporný, převaha vurčitém směru znamená vyladění emoční činnosti. Normálními projevy emotivity jsou radost, smutek, zlost nebo úzkost, tedy emoce, které jsou hybnou pákou našeho duševního dění. Emotivita atělesný stav se vzájemně ovlivňují; tělesné obtíže se vradostném rozpoložení mírní, při zármutku se naopak zintenzivňují. Typ emotivity je základní součástí temperamentu. Emotivita se projevuje vpodobě afektů, nálady avyšších citů.

Afekt je krátkodobá silná emoce. Nálada znamená pohotovost kafektům určitého typu, jde odlouhodobé vyladění emotivity. Vyšší city jsou vysoce diferencované emoční reakce nadosobního zaměření voblasti etické, estetické, sociální atvůrčí.

Z jednotlivých poruch nutno uvést následující:

Patický afekt je velmi silný afekt, na jehož vrcholu dochází ke kvalitativní změně vědomí vpodobě krátkodobého mrákotného stavu. Během něho dochází kjednání, které mívá forenzní dopad (např. ublížení na zdraví, zabití) ajež bývá vrozporu seživotními postoji postiženého jedince asdanou situací. Na průběh patického afektu je úplná amnézie. Diagnostikování této krátkodobé poruchy patří kvelmi obtížným znaleckým úkonům. Cenné jsou svědecké výpovědi onarůstající afektivní tenzi vkritické době iochování po odeznění patického afektu– bývá určitá dezorientace anevyznání se vsituaci, někdy usnutí. Kpatickému afektu jsou náchylní lidé sorganickým poškozením mozku (při vaskulární demenci, poúrazových změnách, epilepsii), utěžkých poruch osobnosti sagresivními projevy, vebrietě apod. Krizikovým faktorům jeho vzniku patří vyčerpání, hladovění, spánková deprivace, těžký stres. Pro případné organické poškození CNS svědčí pozitivní EEG nález. Uosob zdravých je propuknutí patického afektu velmi nepravděpodobné. Patický afekt jakožto těžká duševní porucha psychotického rázu vylučuje trestní zodpovědnost.

Patická nálada vzniká zvnitřních příčin, psychologické důvody jsou nanejvýš provokujícím momentem. Patická nálada se liší od nálady normální svou větší intenzitou, trváním (může trvat měsíce iroky), neodklonitelností (nemocného nelze vpatické depresi rozveselit, vmanické náladě ho nerozesmutníme) avlivem na jednání. Právě tento poslední aspekt může nemocného přivést do konfliktu se zákonem nebo svlastními zájmy (vmanické náladě výtržnost, rvačka, veřejné pohoršení, utrácení vysokých finančních částek, uzavření nevýhodné smlouvy; vtěžké depresi zanedbání povinností, rozšířená sebevražda, změna závěti apod.). Při forenzním posuzování musíme mít na mysli, že patická nálada vychází zvnitřních příčin ajakožto taková hluboce ovlivňuje jednání nemocného. Je-li zřetelně vyjádřena, naše závěry zpravidla povedou kexkulpaci posuzovaného; ijejí lehčí formy však mají značný dopad na rozpoznávací, azejména ovládací schopnosti.

2.5 Poruchy jednání

Příklad

Vondráček uvádí čtyři stupně agrese:

2.6 Poruchy paměti

2.7 Poruchy intelektu

2.8 Poruchy pudů

pud zachování rodu (sexuální apéče opotomstvo);

pud zachování jedince (obživný, sebezáchovy, orientační, zvídavosti);

pud sdružovací (sociální);

pud po zpříjemnění existence (sebeuplatnění, vlastnický, zdobivosti).

2.9 Poruchy osobnosti

2.10 Vyšetřovací metody vpsychiatrii