Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. arch. Stanislav Kovář, CSc.

Feng šuej podle našich předků
Cestami k domovu

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a. s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 4633. publikaci

Odpovědná redaktorka Viktorie Lupačová
Sazba Eva Grillová
Návrh a grafická úprava obálky Michal Němec
Počet stran 352
První vydání, Praha 2012

© Grada Publishing, a. s., 2012

Podklady pro obrazové ilustrace: Irena Kovářová (kap. 4, 11, 14, 16, 17, 18, 22, 24, rejstříky, shrnutí)
Zuzana Kovářová (úvod, kap. 2, 5, 6, 12, 19, 20, 21, 23)
Stanislav Kovář (kap. 1, 3, 7, 8, 9, 10, 13, 15, 25, přílohy)

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-247-4025-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7570-8 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7571-5 pro formát EPUB

Rukověť architeriky

v této knize najdete inspiraci, jak dojít k domu své duše,

dozvíte se něco o duchovním pilíři architektury a urbanismu,

o čištění domova jako součásti našeho uzdravování

i o tom, jak přežít případné blížící se pohromy.

Naleznete zde základní návody na to,

jak pečovat o svůj dům podobně,

jako pečujeme o sebe samé,

i nápovědy pro zakládání

ekodomů a ekovesnic.

Lépe pochopíte

smysl svého

života.

O autorovi

Ing. arch. Stanislav Kovář, CSc.

působí v jižních Čechách jako autorizovaný architekt, urbanista a geomant. Ve své praktické i teoretické tvorbě zúročuje prožitky, poznatky a zkušenosti ze svého dětství na vesnici Českomoravské vysočiny, z práce ve folklórních souborech a z mnoha turistických cest a zahraničních pobytů. Svůj vliv na jeho tvorbu zanechaly zejména pobyty v Rusku, Dánsku, Řecku a v USA.

Architekturu dostudoval na VUT v Brně v roce 1977. Na Fakultě architektury ČVUT v Praze pak získal v roce 1991 titul kandidáta věd za práci „Vyhodnocení využití městského území“, kde rozvinul analytické a syntetické metody exaktního hodnocení urbanistických a ekologických úloh. V letech 1990–91 působil jako vedoucí Odboru životního prostředí a rozvoje města na Úřadu města České Budějovice.

Ve svém soukromém architektonickém ateliéru zpracoval desítky územních plánů jihočeských obcí a měst a desítky projektů rodinných domů. Poskytuje také komplexní projektové, poradenské a informační služby v oblasti ochrany životního prostředí a krajiny a hodnocení prostředí a staveb na základě učení feng šuej.

Angažuje se také v různých odborných spolcích a komisích, kde prosazuje zejména potřebu regionální a kontextuální architektury, alternativních zdrojů energií, ekologické výstavby a celostního urbanismu. Ve volném čase se věnuje záchraně lidové architektury, výzkumu a vynálezectví. Spolu s manželkou Irenou a nejmladší dcerou žije ve svém vlastním ekodomě, obklopeném originální přírodní zahradou, kde si ověřuje své teoretické poznatky a filosofii přímo v reálné praxi.

Předmluva

…mlčky usedli na lavici u kamen, zraky majíce obrácené ke koutu, v němž stál velký stůl z javorového dříví a kde stěny byly zdobené četnými svatými obrazy, začazenými dýmem. Po dlouhou chvíli nepromluvili slova a přece, kdo by je byl pozoroval, snadno by uhodl jejich myšlenky, vyznívající v krátkou otázku: „Co si nyní počneme?“

K. Klostermann, Jak to skončí?

Pravidelně jsem přicházel z našeho ekodomu v rodové osadě ke svým přátelům do města a tam jsme dlouho besedovali o tom, jak prostředí utváří naše životy a jaký my sami na tom máme nebo můžeme mít svůj osobní podíl. Vyprávěl jsem jim, co všechno jsem zažil a jak nyní žiji. Některé moje zážitky a zkušenosti se jim sice nezdály zcela normální ani vědecké, ale přesto pro ně byly natolik věrohodné, že se většina z nich nakonec rozhodla vydat se podobnou cestou.

Předkládám také vám v této knize k zamyšlení otázky z našich společných sezení. Bylo jich položeno celkem sto osmdesát. Na ně můžeme postupně nyní i my společně hledat zrovna tolik odpovědí. Uvidíte sami, že tyto odpovědi nebudou ani jednoduché, ani jednoznačné.

Předpovědi o blížícím se konci světa znepokojují dnes mnohé. Ale ať již jsou různé katastrofické scénáře více či méně reálné, snažíme se poukázat nejen na to, jak takové katastrofy můžeme zvládnout a přežít, ale zejména a hlavně na to, že se již dnes můžeme změnit, že můžeme již dnes začít s vytvářením nového typu společenství, mnohem zdravějšího a odolnějšího, které čerpá sílu z původní moudrosti našich předků a zároveň směřuje vpřed, vzhůru. Máme totiž jako lidé asi nejvyšší čas, abychom začali opět ctít zdravý rozum a vlastní intuici a řídili se tím, co nám v dobrém radí duchové přírody a duše našich předků.

Děkuji všem, kteří mi pomohli se sestavením této knihy.

Děkuji z celého srdce za četné inspirace, za podporu a pomoc s přípravou, za rady a za odborné korektury této knihy své ženě Irence. Děkuji jí za ten stálý proud přirozené moudrosti, optimismu a radosti, který z ní ke mně každý den vyvěrá.

Tuto knihu věnuji všem, kteří by jí byli v životě rádi podobní.

Jak zaseješ, tak také sklidíš.

Úvod: O CO JDE

„Nejdřív si ze všech možných míst na zemi vyber své, které se ti zalíbí. Místo, na kterém bys chtěl žít. Na kterém bys i svým dětem přál prožít jejich život. Kde bys byl dobrou vzpomínkou pro svá pravnoučata. Na tomto místě má být pro tebe příznivé podnebí. Na tomto místě si vem jeden hektar půdy navěky.“

V. Megre, Zvonící cedry Ruska

Budu vám nyní vyprávět tento svůj příběh, který se nutně nemusel, ale mohl doopravdy stát. Mohl to být také jen sen, nebo se to vše teprve někdy stane. Pokud se to nestane mně, může se to stát i někomu jinému. A pokud se to nestane v nejbližších letech, může se to stát někdy později. Ale příběhy se mají vypravovat. Jsou součástí našeho poznání, našeho vědomí, našich životů. Pokud ho prožijete se mnou, možná mu také uvěříte. Začal sice poněkud špatně, ale, jak sami uvidíte, nakonec se vše obrátilo a dobře skončilo.

Veškeré vědomosti se mi od určité doby začaly rozplývat a opět splývat do jednoho klubka emocí a myšlenek a toto klubko jsem najednou začal i vidět jakoby jinýma očima. Poznal jsem, že čím více vím, tím více také nevím a spíše věřím. Nejde mi již jen o vědecké poznatky a objevy, těmi jsme přímo zahlceni, jde spíše o nové pohledy, nové příběhy, nová propojení. Chci se tímto podělit i s vámi o tyto jakoby „rozluštěné záhady“, přispět trochu v mém oboru architektury a urbanismu do mozaiky tohoto nového, probouzejícího se celostního světa.

Toto celostní propojení různých názorů, úvah a poznání nám umožňuje zjistit a uvěřit, že energie, naše myšlenky a duchovno jsou podstatou vesmíru, země i našich životů. Chtěl bych vám ukázat, že naše byty, domy a ulice jsou pro naše životy stejně důležité, jako to, co jíme, co děláme a jak se vzděláváme. Principy duchovního světa v nás, kolem nás a ve vesmíru jsou úzce propojeny a ukazují nám, jak máme chápat a přetvářet svět, aby nám byl co nejvíce k potěšení i užitku. Jak můžeme svým pozitivním naladěním pozitivně měnit materiální svět kolem nás a naopak.

Postavil jsem během svého života také několik bytů a domů… a ověřil jsem si i vlastním potem, v praktickém životě, že tyto duchovně podložené teorie, říkejme jim principy feng šuej, bezpečně fungují. Fungují a fungovaly i v dávné minulosti. Zejména cenný je poznatek, že nemusíme žít celý život jen jedním způsobem, podle jednoho schématu, v daném prostředí, v jednom domě. Žijeme zde proto, abychom se učili, měnili a vyvíjeli, abychom hledali svoji cestu. Pokud nám současný byt či život již nevyhovují, a zjistíme, že bloudíme, že naše osudová životní cesta vede jinudy, nesmíme se bát vše radikálně změnit, osvobodit se, uvolnit možnosti své duše. Začít jako nový člověk v novém světě. Především jako nový člověk s novým vědomím…

Je dobře, že nejsme všichni stejní. Někdo má raději světlo než stín, někdo dává přednost vlhku před suchem, někteří lidé mají raději rovné tvary než oblé, hluk než ticho, někteří se cítí lépe v menších prostorách než ve velkých, někdo si sedne raději dopředu a jiný dozadu. Vše je polarizováno dle principů jin a jang. Čím větší je výchylka jedním směrem, tím větší je i zpětná reakce. Proto je dnes, po období zaměřeném spíše na rozum, techniku a ekonomii, pochopitelný výraznější nástup spiritualismu, alternativních nauk, směrů zaměřených ekologicky, tradicionalisticky, alternativně, přírodně, organicky, biologicky a podobně. Tento nástup lze zcela zřetelně sledovat v mnoha různých oblastech a oborech – ve výtvarném umění, v hudbě, v lékařství, v biologii, v zeměpisných a dějepisných vědách, v zemědělství, v odívání či gastronomii. Postupně se prosazuje i v teorii architektury a urbanismu, kde může logicky vysvětlit i ty jevy, které jsme si dříve vysvětlit neuměli. Nazýváme to „celostním přístupem“ k pochopení světa kolem nás.

Proč se však dnešní člověk tak často brání uznání jemněhmotného a spirituálního světa, když v něm v minulosti skrze náboženské i okultní zážitky vyrůstaly celé generace lidí? Vždyť není úplně logické odmítat to, co nám předali naši předkové, a co může zkvalitnit, obohatit, povznést i náš život! Navíc člověk bez znalostí zákonitostí duše a ducha je vydán napospas těm, kteří s těmito energiemi umějí zacházet, a někdy je i ve svůj prospěch zneužívat! Pak se z nás může stát i takový zarputilý materialista, který je různě manipulován, naříká si a stěžuje, závidí a nadává, bojí se a brání se, ale v podstatě si může za tuto svoji bídnou situaci vlastně sám! Je totiž otrokem svého strachu, svých předsudků, svého duševního omezení. Svůj strach, závist i nenávist potom projikuje do všeho, co ho obklopuje.

Poznáváme neustále, svým každodenním životem, že naše myšlenka je silnější než hmota, že myšlenka je nejsilnější energií vesmíru. Důležitější je pro nás většinou to, co cítíme a co si myslíme, než co vskutku je, jak to vnímáme, než jaké to opravdu je! Navíc svojí intuicí a emocemi se rozhodujeme a řídíme mnohem častěji, než racionálními argumenty, i když si to často nejsme ochotni přiznat. Pro to, co si myslíme a co cítíme, jsme ochotni se i pohádat, poprat, válčit, dokonce položit i svůj život. Duchovní svět je mnohem pestřejší, zajímavější a inspirativnější, než svět hmoty, je nutnou cestou k našemu duchovnímu rozvoji, zdokonalení, k naší spáse.

Proč se o tom tady zmiňuji, když se chceme bavit o našich bytech a domech? Protože naše domy přece nejsou jen stavebnicí z jednotlivých hmotných dílů. Do domů je koncentrováno mnoho duchovní energie, která ovlivňuje nejen životy těchto domů, ale především životy jejich obyvatel. Svět má více rozměrů, než které popisuje naše věda. Nadměrným znečištěním našeho světa jsme si do svého okolí navíc vypustili i mnoho negativních duchovních sil, se kterými se budeme muset naučit zodpovědně zacházet – a jak je to pro nás důležité, to se také brzy dozvíte.

Věřím, že i celá naše civilizace se bude brzy více ohlížet po těchto duchovních hodnotách života, které máme zakódované v těle i v duši od našich předků, které jsou součástí přírody i dochovaného kulturního dědictví, které jsou tak vlastní lidové architektuře a ekologickému vnímání světa. Máme to těžší než naši praotcové, protože jsme více poučení, vše více prověřujeme rozumem a s plným vědomím naší velké zodpovědnosti. Věřím, že i naše oficiální věda se s touto zodpovědností brzy začne vážně zabývat jevy, které tak často hýbaly a hýbají osudy lidí a dějinami zemí.

Každý máme ze svého dětství zafixovanou určitou představu o obrazu okolního světa. Ať již to jsou obrazy pozitivní, nebo negativní. Srovnáváme tyto obrazy s naší dnešní skutečností – jak jsou na tom naše děti dnes? Jaké obrazy od nás přebírají? Také obrázky z našich cest se nám nesmazatelně na dlouhou dobu fixují v hlavě a utváří nám povědomí o společnosti a zemi, ve které jsme žili nebo kterou jsme jen krátce navštívili. Jaké obrazy si asi odnášejí návštěvníci od nás? Jak odraz prostředí v našem vědomí i podvědomí, přímý nebo zprostředkovaný, formuje naše další myšlení i chování?

Nakolik ovlivňují naše představy o světě naše pobyty v přírodě, naše bezprostřední zkušenosti s krajinou? Jak se tím rozvíjejí naše city, smysly, estetické vnímání a hodnocení? Může vůbec člověk, který se v přírodě pohybuje a který jí rozumí, dělat něco, co by jí škodilo? Odráží námi budované části měst a vesnic skutečně pravdivě to, jak je společnost strukturovaná a jak je fixovaná na přírodu, jak se v tomto směru vnitřně vyvíjí? Jsou tyto obrazy nově stavěných ulic a měst pravdivým výrazem našich citů, hodnot, idejí a víry, ekonomických i mezilidských vztahů? Jsme takoví opravdu? Chceme takovými být, chceme, aby takové byly i následné generace? To jsou otázky, na které budeme společně hledat odpovědi.

Estetika je založena především na úrovni citů a je úzce spojena s naší etikou. Každý předmět, každá činnost, každý výrobek na trhu, má mimo jiné také svůj esteticko etický rozměr. Pokud jej podceníme, svává se tento výrobek málo prodejným, nezajímavým, neudržitelným a končí většinou někde na skládce. Kolik asi současných staveb takto brzy skončí na skládkách odpadů – jen proto, že my sami podceňujeme kulturní náročnost další generace lidí a nepřipravujeme se na tuto blízkou budoucnost? Chaotická, živelná a nevkusná výstavba, kterou my tolerujeme, může být brzy označena za naši chybu, omyl, za takový v podstatě „estetický odpad“. Chceme však, aby tomu bylo jinak? Chceme, aby naše prostředí a prostředí našich dětí mělo nějakou komponovanou tvář, koncepci, kompozici, smysl? Abychom nežili my a naše děti v „duchovní a sídelní kaši“?

Ne vše, co vám budu povídat, musí být čirá a úplná pravda – ale je to, podle mého hlubokého přesvědčení, určitý posun k pravdě, posun našeho pohledu na svět, odvislý od stupně našeho poznání, našich zkušeností, naší zralosti. Doufám, že toto povídání vám bude stát alespoň za zamyšlení, možná i za inspiraci. Ne všechny uváděné myšlenky jsou také jen moje, převzal jsem je i od jiných autorů nebo od mých učitelů a učitelek. Nápady mi přicházely i shora. Nové je především jejich propojení, doplnění a celostní aplikace na témata „místa – stavby – architektura“. Tento nový pohled jsem nazval „architerika“. Jedná se o témata, která by snad i vás mohla zajímat, pokud někde bydlíte, někde máte svůj domov, což logicky předpokládám.

Tato naše sezení jsou určena každému, kdo bude mít odvahu vydržet zde až do konce, a kdo najde odvahu podle nich také něco kolem sebe změnit. Vždyť o naše zdraví, o náš byt, zahradu i okolní svět se musíme postarat každý za sebe, týká se to každého z nás! A že to snad takto nefunguje? To asi může říci pouze ten, kdo to nezkusil. Vyžaduje to jen trochu pokory, odvahy a úsilí, snad i trpělivosti, sebezapření a víry.

I já si dobře pamatuji ten den, kdy jsem poprvé uslyšel, že za poruchu mého auta nebo počítače mohou zlí duchové, které jsem si z práce přitáhl domů. Také jsem se tomu divil a nebyl jsem si ničím jistý. Trochu mne to vykolejilo z mých každodenních rutinních činností a také to zahýbalo mým zdravím. Nyní to ale již beru jako samozřejmou zkušenost, osobně častokrát ověřenou a určitě pravdivou. Ale nejen to. Přišel jsem na to, že se mohu proti těmto zlým duchům také aktivně chránit. A že mohu chránit i své okolí, svůj domov. Nakonec jsem přišel i na to, že si mohu dokonce přivolávat na pomoc mnoho hodných duchů. I o tom vám tedy budu vyprávět…

Vše špatné je vždy i pro něco dobré.

Sezení první: PROBUZENÍ

…není tajemstvím, že se odborníkům nepodařilo najít způsob, jak šťastně žít. A čím méně se jim to daří, tím více se pokoušejí přenést problém do oblasti rozumu, a to, co rozum nemůže pochopit či kontrolovat, si vůbec nepřipouštět. Přitom duchovní stránky světa nás ovlivňují mnohem víc, než si jsme schopni vůbec uvědomit.

Jane L., Koncept kontinua

Pohodlně se posaďte, budu vám nyní vyprávět svůj příběh. Vlastně příběh můj a také příběh naší vesnice. Pěkně od začátku a po pořádku. Jmenuji se Petr Bouda a můj život se kdysi v ničem nelišil od životů milionů dalších lidí. Na všechno jsem si stěžoval, vše jsem kritizoval a nic se mi nedařilo. Až do doby, kdy se mi to přihodilo…

Před několika lety, byl krásný letní den, jsem jel autem na celkem běžnou služební cestu, ale tu jsem již z nějakého záhadného důvodu nedokončil. Stalo se v mém životě zčistajasna něco zcela mimořádného. Jakoby najednou z nebe nade mnou projel do země pode mnou ohnivý blesk. Buď jsem při tom někam záhadně spadl, nebo něco spadlo na mne. Asi nějaký velký strom, který mne celého přikryl, schoval pod své větve.

Nevím, jak dlouho jsem tam ležel. Probral jsem se na zemi, zahrabán mezi větvemi a ve vysoké trávě, a celé tělo mne bolelo. Ale dýchal jsem, tedy jsem žil. Od teďka si budu říkat „Petr Šťastný“, pomyslel jsem si. Tak jsem to alespoň cítil. Ano, jsem přece šťastný. Jsem živý. Jsem nový ČLOVĚK.

Nejen, že dýchám, ale i vidím kolem sebe, cítím tu vůni trávy a slyším zpěv ptáků. Nade mnou svítí slunce – vlastně jsem tehdy to slunce ani neviděl, probleskovala pouze část rozzářené oblohy, a při tom pozorování oblohy jsem si uvědomil, že se čas nějak zastavil. Nevím, co bylo včera, nevím, co bude zítra. Nevím nic, ale cítím, že nejsem sám, že kolem mne poletují nějaké víly či andělé a že se snaží mi porozumět, pomoci, povzbudit mne a rozveselit. Děkuji jim všem za příležitost žít nový život, za příležitost být lepší.

Hlavou mi postupně prolétly všechny ty vzpomínky na mé dětské fantazie, na máminu náruč, na babiččinu truhlu, na pohádkové bytosti, na hodné a zlé postavičky, na čerty a anděly, víly a rusalky, skřítky a šotky, elfy a démony, žínky a jezinky, čarodějnice i ježibaby, vodníky a hejkaly…

Ve kterém světě se to vlastně nacházím? Co je skutečné a co není? S kým mohu komunikovat a s kým nikoliv? Je můj příběh pravdivý, nebo vymyšlený? Sním, nebo bdím? Asi je to v této mimořádné situaci úplně jedno. Důležité je jen to, nějak začít své okolí vnímat a pokusit se s ním komunikovat.

Začal jsem najednou vidět svět okolo sebe nějak vrstevnatě. Tyto jednotlivé vrstvy byly průhledné a vzájemně se prostupovaly, ale přesto byly jasně odlišitelné. Nejnižší vrstva byla temná, černá, jakoby mrtvá, i když plná silné energie. Nad ní byla vrstva tmavě šedá, jemnější, skrze ni jsem viděl množství strojů a nástrojů, kterými bylo možné dolní vrstvu kultivovat. Asi uprostřed byla vrstva okrová, ještě jemnější, kterou již probleskovala barevnější světla a odrážela je dolů. Barevnost připomínala nějaké obrovské umělecké dílo. Nahoře ale byla vrstva zářivě zlatá, lákavá, vznešená, v ní se trochu odrážely i ty temnoty zdola. A úplně na nebi, nahoře, byla vrstva bílá, pro mne zatím neprůhledná, touto energií jsem nemohl svým zrakem nijak proniknout. A přesto mne ozařovala hřejivým a konejšivým světlem, které mi dodávalo naději, že se mých tajných snů a přání přece jen brzy dočkám.

Na divoce zarostlé stráni přede mnou mne zaujaly nějaké záhadné obrovské kruhy – geometrické obrazce uprostřed přírodních, negeometrických tvarů. Abstrakce mezi realitou. Kruhy jako obrazy slunečního kotouče. Výzva? Snad nějaké sdělení. Projev vyšší formy energie. Idea. Vyšší princip. Neznámý odkaz. Umělé v souladu s přírodním. Seděl jsem před tím a mluvil jsem s tím, aniž bych potřeboval slov. Vlastně mluvil jsem prostřednictvím těchto kruhů, které mne spojovaly s vyšší silou, jakoby mne propojovaly svým světelným sloupem do nebe.

A tak mi to najednou došlo – pochopil jsem, proč se to všechno stalo. Postavil jsem se. Nacházel jsem se na nějakém rozcestí. Moje cesta se rozdvojovala. Z mírného kopce doleva vedla dál a dolů, k lidem, k městu, k civilizaci. Uprostřed rozcestí stál kamenný kříž, mezi hustými keři již skoro ani nebyl vidět, spíše jsem ho cítil. Směrem doprava vedla cesta užší, hrbatější, přes další kopec, mnoho lidí tudy zřejmě nechodilo. Kudy se vydat dál? Přemýšlím, ale není mi to moc platné. Zavřu oči, nechám působit intuici, zjeví se mi ještě jednou ty kruhy a vím již jistě: musíš jít vpravo, tam někde je tvoje nová cesta k pravému domovu! Neboj se, vykroč a neváhej!

1) „Jak si prosím, Petře, vysvětluješ ty velké změny, které jsi prožil? Máš pro to vůbec nějaké vysvětlení?“ 

Asi jste již slyšeli, že se nyní hodně hovoří o takzvané „Velké očistě Matky Země“. Jako všechny planety, je i Země energetickou vesmírnou bytostí, která si vyměňuje energii i informace s ostatními vesmírnými tělesy. Nejintenzivnější je její vztah k Měsíci a ke Slunci, ale vliv na ni mají i další vesmírná tělesa. Je přirozené, že pokud nastane anormální stav na jednom z těchto těles, vědí o tom i ostatní tělesa, zareagují na to a energie vesmíru se pohnou. Na globální změny na naší planetě tedy nutně dynamicky reaguje i Slunce a naopak. Tyto vesmírné změny se pak nutně odrazí i v našem „lidském“ vědomí.

Takové anomálie, které nás mohou předem a v dobrém upozornit na to, že se něco děje, že se chystá nějaká změna, bychom měli brát vážně. Mohou to být třeba kruhy v obilí nebo v trávě, v půdě nebo ve sněhu – takzvané agrosymboly, piktogramy. Jako u všeho, i u nich se asi jedná o zvláštní energetické vibrace spojené s nějakými informacemi, někdo nebo něco se s námi usilovně snaží komunikovat. Podle velikosti a tvarové dokonalosti těchto obrazců můžeme jen soudit, že se jedná o něco velmi významného. Abychom ale mohli tyto archetypální kruhy číst, bude nutné ještě hodně rozvíjet naši spiritualitu.

Může to být pro nás takové poselství Vesmíru: „Jestliže tam na Zemi a spolu s ní chcete dojít dále, musíte nejprve opět nastolit stav rovnováhy v sobě, pak ve společnosti a nakonec i globálně s přírodou! Po velkém úpadku duší přijde zase jejich nové procitnutí, po velkém zašpinění Země přijde zase její velká očista. Nevyčerpávejte se proto zbytečně a buďte dostatečně trpěliví, obraťte se k moudrosti svých předků!“

2) „Je v takové situaci ještě důležité mít svůj domov? Nebudou naše těla a naše duše spíše vrženy do vírů kosmu, těla odhmotněna a duše transformovány? Naše domy třeba budou roztrhány smrštěmi, zemětřesením a bouřemi?“

Naše duše jsou podle mne silné jen potud, pokud jsou ukotveny – ukotveny do vztahů s ostatními dušemi a ukotveny také k domovu. Domov je brána k přežití. Vše umělé, odbyté, nesmyslné brzy ztratí svůj pevný tvar a smysl, ale věci solidní, přírodní a smysluplné budou naší kotvou v kosmickém oceánu.

Právě toto pevné spojení se Zemí pro nás bude velmi důležité, umožní nám přicházející katastrofy přežít, jako i mně to pomohlo. Pocit, že si mohu zalézt do své dutiny stromu, do doupěte pod zem, do svého sklepa, do jeskyně či nějakého podzemního tunelu, bude nutný pro zklidnění a zchlazení naší mysli, pro zpomalení a vyladění vibrací v našem vědomí. Budujme proto své ekologické domovy, budujme svá kotviště, budujme své chrámy! Jen kousek svého pozemku, kousek své půdy, kousek lásky k bližnímu nám umožní přežít! Starejme se s láskou o to místo, kde můžeme postavit svůj stan, kde můžeme zasadit své brambory, kde můžeme vykopat svoji studnu i svůj hrob! Starejme se o své místo na tomto světě!

Náš svět dnes stavíme zejména jen na třech pilířích: environmentálním, ekonomickém a trochu i na sociálním. K nim ale musíme nutně přidat ještě pilíř kulturní a pevný pilíř duchovní. Tyto pilíře jsou jako nohy stolu, které nás nesou a určují naši stabilitu. Bez každé této nohy, nebo s každou bolavou nebo invalidní nohou, je náš osud vrtkavější, labilnější. Bez více těchto pevných pilířů se celá naše konstrukce světa při sebemenších otřesech zhroutí! A bez ní potom rychle zhrubneme, ušpiníme se, podlehneme klamům a virům. Marasmus ekologický, kulturní a morální nás zavede do zloby, do krize a do bahna nemocí. Náš morální úpadek má vždy, dříve či později, za důsledek i ničení přírody, hospodářskou krizi, mezilidské spory a rozepře.

Proto v této době vstupujeme jako lidstvo do nové, duchovní éry poznání. Jako tělo onemocní ze špíny či zanedbané péče, onemocní i naše domy, celá společnost, celá planeta, pokud se duchovně nečistí. Dostanou virózu, chřipku, ze které se musí vypotit, vyčistit, odkašlat, odplavit nánosy a hleny, aby jejich podstata byla zase čistá a zdravá. I naše domy, příbytky a vesnice by na tento velký úklid měly být připraveny. Vše umělé, nepřírodní, pouze pro rychlý konzum lidí stvořené, bude také rychle zničeno. Proto asi jsou dnes lidmi stále více vyhledávány, spíše ale jen intuitivně, ekodomy a ekovesnice, postavené na solidní přírodní bázi.

3) „Můžeme to tedy chápat i tak, že si za mnohé katastrofy vděčíme jen sami sobě? Že jsme tím také vinni?“

Lidé si dlouhodobě znečišťují svoji Zemi, narušují její integritu a rovnováhu, a to mnoha svými činnostmi, z vyššího pohledu jen těžko odpustitelnými:

• produkují nepořádek, odpadky, vraky, ropné skvrny,

• věnují se rozbíjení atomů, štěpení hmoty, jaderným experimentům,

• probíhá obrovská těžba surovin, dochází k rychlému narušování zemské kůry,

• továrny se zaměřují na chemické přeměny látek, výrobu syntetických materiálů, plastů,

• navyšuje se spalování hmoty a produkce obrovského množství tepla a škodlivin,

• dochází k zásahům do atmosféry, k jejímu narušování mnoha letadly a raketami,

• množí se experimentální a neopodstatněné zásahy do genetické stavby, vyrábí se stále více modifikovaných potravin,

• používá se stále více hormonální antikoncepce a prostředky na potenci,

• narůstají umělé zásahy do přirozeného záření, masově se využívají vysílače, mobilní telefony a dálkové přenosy,

• narůstá podezřívavost a možnosti tajného sledování každého jednotlivce,

• lidé produkují zvrácenou kulturu, plnou uvolněných mravů, násilí a agrese,

• společnosti kolem sebe šíří hrůzu, strach a obavy, zastrašují a vyhrožují.

Součty všech těchto vlivů ohrožují jak zdraví organismů zde na Zemi, tak rovnováhu zemských i vesmírných sil, přispívají ke skleníkovému efektu, globálním změnám klimatu, živelným pohromám. Původcem katastrof je proto podle mne zejména nenasytná lidská mysl, sobecké uvažování, zatracení morálních hodnot, a výsledkem toho všeho jsou jak ekologické, tak ekonomické, sociální i náboženské krize. Z těchto krizí ale nakonec musí přece vzejít i něco dobrého – podle mne to bude NOVÝ ČLOVĚK, člověk uzdravený, nově uvažující, člověk nového věku. Jak toho lze dosáhnout, to si řekneme až v závěru našeho povídání.

4) „Zajímají mne ještě ty pilíře, o kterých jsi mluvil – není to tedy tak, že některé věci mohu realizovat až tehdy, když si na ně vydělám – že peníze jsou na prvním místě?“

Představuji si to tak, že celý náš pomyslný svět je vrstevnatý, složený nejméně z šesti základních stupňů, vrstev světa (někdy se zjednodušeně uvádí i dva, tři nebo čtyři stupně, jindy se jich uvádí až devět, dokonce i dvanáct, jako dvanáct dimenzí vědomí). To popisuje i takzvaná „teorie mnohosti světů“.

Tyto různé vrstvy, pole či struktury, se již odedávna projevují nebo nějak vyjadřují v naší kultuře, třeba v našich lidových písních, tedy písních, které nám jdou od srdce: máme písně o přírodě, o práci a bohatství, o zdraví, o kráse, o víře i o lásce, o narození a smrti. Zpíváme si proto o všech zázracích života – o materiálním světě, o světě technickém, biologickém, kulturním, morálním i duchovním.

Omlouvám se vám, ale musím být nyní trochu teoretický, protože pochopení těchto šesti životních pilířů je základem pro naše další povídání. Pokud totiž chcete pochopit, co se se mnou dělo dál, musíte pochopit i tuto vrstevnatou strukturu světa a naučit se vnímat svůj svět také vrstevnatě, jako jeden složitý celek. Pohledy z jednoho místa, jen z jednoho prostoru, jen ve třech dimenzích, jen jedním vědním oborem, jsou totiž pro nás velmi zkreslující, omezující.

Takže tento vrstevnatý, víceúrovňový svět je složen z řady energeticko informačních toků, jako jsou toky materiální, finanční, biologické, duševní, sociální či duchovní. Tyto toky nám přinášejí vše, co k životu potřebujeme, v různém množství a kvalitě. Přinášejí nám i možnosti posílení a očisty. To si ještě podrobněji rozebereme později.

Obr. 1 Stránky – vrstvy světa

Náš okolní svět, pokud ho vidíme tímto novým pohledem, tedy žije na šesti základních úrovních, v šesti dimenzích – od světa neživých elementů, přes rostliny a zvířata, umělecká díla a lidská společenství, až po nadpozemské bytosti. Každá tato dimenze vibruje jiným způsobem, a proto se nám může jevit jakoby v jiné barvě, od černé a hnědé, přes červenou, žlutou, až po modrou a fialovou. Těmto „světům“ pak odpovídá také šest stupňů významu lidské práce – od práce fyzické (dělníci, stavaři), práce s technikou a penězi (technici, úředníci), přes práci s živou hmotou (pěstitelé, chovatelé, kuchaři) a práci s kulturou (umělci, učitelé), až po práci s lidmi (politici) a duchovními silami (kněží).

Nesmíme si to ale představovat tak, že jednotlivé tyto struktury jsou od sebe přesně oddělené, že existují nezávisle na ostatních. Naopak, vzájemně se vždy prolínají a doplňují, takže veškeré věci, jevy i bytosti na Zemi se vyznačují vždy celým komplexem těchto provázaných stránek, vrstev. Rozdíl je jen v tom, v jakém množství a v jaké formě je zde ta která zastoupena a jak se projevuje. Takže se dá říci, že i kameny mají duši, a naopak i lidé mají v sobě minerály.

Obr. 2 Člověk jako všestranná tvůrčí bytost

Pro lepší pochopení této „vrstevnatosti“ raději uvedu nějaké příklady. Například je známo, že kojení malých dětí splňuje komplexně všechny požadavky na plný vývoj dítěte: materiální, ekonomické, hygienické, estetické, sociální a zřejmě i duchovní. Domnívám se, že i uchovávání a poznávání přírodního a kulturního dědictví a tradic je takové „kojení“ společnosti. Tyto hodnoty lze člověku předávat pouze přes konkrétní hmotnou zkušenost, přes pobyt v přírodě a setkáváním se s uměleckými díly a dalšími lidmi. Pokud se z tohoto něco v mládí zanedbá, lidem pak v životě již stále něco chybí. Pokud chceme do našeho světa plně patřit, musíme se pevně opřít o všechny jeho hodnoty, jeho stránky.

Podobně i naše milování je taková složitá hra, nebo lépe řečeno souhra dvou bytostí, do které zapojujeme všechny smysly, city i rozum, předáváme energie na všech úrovních, od fyzické až po duchovní. Intenzívně a plně přitom prožíváme tento posvátný stav, napojený na vertikální rozměr světa.

Nebo takový starý hrneček na mouku, Je to snad jen nádoba vhodná k tomu, aby se mouka nerozsypala? Pro někoho možná ano. Ale naši předkové v ní viděli mnohem víc: mouka v této nádobě musela být čistá a nesměla se zkazit. Hrneček musel vydržet větší namáhání a nesměl se rozbít, ani se nesmělo ucho utrhnout nebo vysmeknout. Musel být hezký, aby se k němu vytvořil hezký vztah. Mouka v něm musela být posvěcená, chráněná dobrým duchem, aby člověka dokázala posílit…

Také při návštěvách obchodů si někdy uvědomíme, že není jedno, co, kde, kdy a jak nakoupíme. Stejnou věc můžeme koupit třeba v několika obchodech, ale ne v každém se nám bude nakupovat stejně dobře. Ze supermarketu vyjdeme vyčerpaní a nazlobení, z pěkného obchodu s milou prodavačkou vyjdeme naopak posíleni, potěšeni a povzbuzeni.

5) „Není to všechno, Petře, na nás příliš složité? Nešlo by to vyjádřit nějak jednodušeji?“

Je to složité, jako sám život je složitý, jako je příroda složitá. A přesto se od přírody umíme a musíme poučit, v tomto světě se naučit orientovat, najít své místo, svoji harmonii. Neumíme to sice matematicky vyjádřit, i když zřejmě i tady platí nějaké matematické vztahy, ale vnímáme a chápeme to všechno zejména naším citem, se kterým jsme již přišli na tento svět a který nás většinou neklame.

Právě toto vertikální vnímání světa v jeho vícevrstevnatosti je to úžasně krásné na tomto světě. Umělci, kteří tuto transcendenci, tyto rozmanité energetické vztahy uměli zachytit, byli vždy ti nejlepší. Díla, která toto vyjadřovala, jsou nejobdivovanější, ať se jedná o obrazy, filmy, romány, divadelní hry či architekturu. Svět vnímaný jen z jedné úrovně je plochý, kdežto svět mnohovrstevnatý je svět krásný a bohatý. Abychom ale byli schopni takto široce vnímat, musíme být my sami schopni v sobě tyto vrstvy poznat, pochopit, prožít. Některé lidi dokonce můžeme označit jako omezené, pokud vidí svět jen z jednoho úhlu pohledu, třeba jen přes techniku nebo přes peníze.

Obr. 3 Strukturovanost prostředí

6) „A jak náš svět vidíš dnes ty?“

Po mém „úrazu“ se mi najednou svět zjevil úplně v jiné podobě: začal se skládat do pestrobarevných vrstev jako duha, přičemž z oblohy se snášely další, vyšší vrstvy a propojovaly se s těmi pozemskými. Je to neuvěřitelně krásné, zajímavé a okouzlující. Každá vrstva má nejen horizontální a vertikální rozměr, ale i různou hustotu, a to plusovou nebo mínusovou, pozitivní a negativní. Jednotlivé vrstvy se mohou navzájem různě přes sebe posouvat, prolínat a měnit svoji barvu.

Takto vrstevnatě vidím dnes všechny věci kolem sebe – svoje boty, tašku, kolemjedoucí povozy i domy. Jedná se o různé dimenze, významy předmětů. Podívejme se pozorně kolem sebe. Zatímco kameny tady u cesty mají silnou převážně jen jednu svoji významovou vrstvu, stromy mají dvě, zvířata tři, stroje čtyři, domy pět a u některých mimořádných staveb jasně vidím šest významových vrstev. To vše se potom nějak záhadně doplňuje, prostupuje a dobíjí navzájem…

Jsem přesvědčen, že i moje babička viděla svět podobně, ačkoliv měla jen základní vzdělání. Měla však v sobě něco, co mi bylo dlouho utajeno. Netušil jsem, odkud bere tu radost ze života, ten optimismus, tu láskyplnost, obětavost a trpělivost, vlastnosti, které měla v sobě a které plnými hrstmi rozdávala i kolem sebe. Nepřipouštěl jsem si, že by to mohlo mít něco společného s tím, že poctivě chodila do kostela…

Zapamatujte si:

Harmonie vyplývá z dodržení principu rovnováhy mezi protikladnými póly (podle učení feng šuej nazývané jin a jang), neboť vše se projevuje v napětí těchto základních elementů a v napětí jejich proměn, v napětí jejich charakteristických prvků.

Znakem dokonalosti věcí i jevů je harmonie v různorodosti, v neobyčejné mnohotvárnosti. V té se propojují i vztahy v biologii, energetice, ekonomii, estetice, etice i filosofii. V té se propojuje makrokosmos s přírodou, s domovem a naším tělem. Všechno spolu souvisí a jedno vždy ovlivňuje druhé.

Je možné vysledovat, že zákonitosti jednoty protikladů a z nich odvozené principy platí na celém světě stejně, bez vymezení hranic a kultur. Každá tvorba by měla vycházet z těchto obecně platných principů, které můžeme snadno odpozorovat v přírodě.

Všechno souvisí se vším.

Sezení druhé: NOVÉ MYŠLENÍ

Je na světě cosi neviditelného, povznešeného nad hmotu, jakýsi odlesk božstva, jež vše proniká. Není srdce lidského tou měrou zatvrzelého a nepřístupného, aby nikdy nepřipustilo světlého paprsku boží pravdy. Rozum lidský ji nechápe, nevystihuje, ale cit ji tuší. Zárodek poznání dobra a zla rázem vyklíčí, jakmile se ho dotkne teplá záře tohoto paprsku, jenž tisícerým způsobem si k němu cestu najde, cestu často předchozím vychováním upravenou, zhusta však neschůdnou a divým býlím hustě posetou a zatarasenou.

K. Klostermann, Mlhy na Blatech, Praha 1968, str. 235

Celý můj život se nějak změnil v okamžiku, když jsem prolézal hustými větvemi padlých stromů. Tyto zelené větvičky mne šlehaly po zádech i po břiše, a jakousi speciální masáží naladily mé tělo tak, že jsem přestal vnímat hmotu jako hmotu a viděl jsem ji spíše jako jakési vibrační pole, které má mnoho rozměrů a nese spoustu informací. Rostliny, zvířata i lidé pak vystupovali jako koncentrát této energie na vyšších vibracích, jako klubka myšlenek a zvláštního záření.

Tento můj zážitek byl tak silný, že na něj stále nemohu zapomenout a stále se mi v představách příjemně vrací. Od té doby chápu spoustu souvislostí zcela jinak. Obloha již není jen to prázdno nade mnou, ale obrovské hlediště mnoha očí různých hvězd. Oblaka již nejsou jen sraženinami vodní páry, ale posly duchovních říší, obličeji našich duší, se kterými je množné rozprávět. Svět se mi proměnil, je jiný. Je průzračný. I já jsem jiný.

Odmalička mi vtloukali do hlavy věci, které dnes již najednou neplatí, nebo alespoň nejsou pro mne vůbec podstatné. Můj nynější přerod je sice hodně bolestivý, můj přerod není vůbec snadný, trpím jako zvíře, celý se potím a vlasy mám zmaštěné – ale srdce již bije klidněji a radostněji, cítím blízkost světla a míru, vidím CESTU vpřed.

Nevím proč, najednou jsem si nějak vzpomněl na zahradu mé babičky, kam jsem jako dítě jezdil na prázdniny. Ten obraz je přede mnou jako živý: pestře barevná louka, kvetoucí stromy, bzukot včel, spousta motýlů, vůně země a dřeva a bublání potůčku. Někdo si zpívá. Někde v dálce zvoní zvony…

Jsem najednou zcela propojený s celým tím okolo vibrujícím světem, vidím nové skutečnosti kolem sebe, vím věci a události dopředu, cítím také dopředu, co lidé chtějí říci. Rozlišuji jasněji, co je dobré a co zlé, co je bílé a co černé.

Protože celkem dobře dovedu předvídat i případné nebezpečí, panický strach z něho mne opustil a dostávám sílu a odvahu se mu postavit a jít dál. Zároveň si uvědomuji, že již nemám žádného nepřítele, že odpouštím všem mým dlužníkům i protivníkům a všichni se stávají mými bratry. Jsem zaléván LÁSKOU a já zalévám láskou svět…

7) „Můžeš mi prosím podrobněji popsat, jaké to pro tebe bylo, když jsi svět začal najednou vidět jakoby jinýma očima?“

Pouze naší zkušeností a dlouhým učením jsme se naučili vnímat svět takový, jak jej vidíme, tedy jako soubor hmotných předmětů, mezi kterými je jakési „prázdno“. Skutečnost je ale úplně jiná! Jen si představme, kolik ve vzduchu kolem nás putuje informací z mobilních, radiových a televizních vysílačů! A takových, pro nás ještě nepoznaných energií a informací, je kolem nás nekonečné množství! I sami vědci přiznávají, že dosud nějak známe jen asi několik procent vesmíru, zbytek je i pro ně neznámá „temná“ energie.

Obr. 4 Vícevrstevnatost vesmíru

Je prokázáno, že ve hmotě jsou především energetická pole, udržující menší částečky ve vzájemném vztahu. I ty nejhustší látky jsou pouze řiďounkou hmotou a jejich objem představuje z velké části prázdný prostor (Mihulová, Svoboda, str. 33). A i ty nejmenší částečky hmoty je možné ještě dále dělit! Nakonec zjistíme, že v kubíku hmoty betonu je objemově jen tolik hmoty, že se nám vejde za nehet na ruce, a možná ani tolik ne. Zbytek bychom mohli chápat již jen jako prostor nabitý energií. Když je tam tolik energie, proč by tam nebylo možné mít ještě více informací? Kybernetika a její miniaturizace dokazuje, že energie mají neuvěřitelnou schopnost držet informace.

Ale ani energie, ani hmota by nebyly ničím, kdyby neměly formu, kdyby nebyly v nějakém poli. Pole jsou prostorem pro umístění i šíření energií a informací, jsou pamětí vesmíru. Tato pole jsou různá – elektrická, magnetická, vitální, sociální, duchovní… tak jako je i celý vesmír vícerozměrný. Každé těleso je součástí i těchto vícerozměrných polí, je jimi formováno a nabíjeno.

Živá těla pak jsou mimořádně schopná programovat se jazykem, slovy a myšlenkami. Může za to zřejmě jejich DNA (biologická vláknitá makromolekula nukleové kyseliny, uložená v chromozómech uvnitř buněčného jádra), která je nositelkou genetických informací. Tato DNA je ale jen asi z 10 % používána na vlastní tvorbu proteinů (růst těla), zbytek je podle vědců zřejmě jakýsi dokonalý „biologický internet“, napojený na vesmírnou databanku, všudypřítomnou duchovní sílu vesmíru. Tak můžeme i my tiše čerpat z této opravdové moudrosti vesmíru, přičemž zjišťujeme, že naše racionální vědění může být naopak tou hlavní překážkou pro poznání skutečné pravdy.

Z celého Vesmíru, ale i ze Země, k nám takto spolu s vibračním zářením neustále přicházejí proudy informací, a jde jen o to, naučit se tyto informace nějak vnímat a dešifrovat. Kyvadlo v ruce senzibila mu dává schopnost pokládat tomuto „vesmíru“ přímé otázky a dostávat na ně odpovědi pouze vnímáním pohybu tohoto kyvadla. Zkušenější jasnovidci ani toto kyvadlo nepotřebují, odpovědi dostávají bezprostředně. Nejen jasnovidci, ale každý člověk, pokud něco důležitého zamýšlí udělat, by se měl pokusit o to, co nejvíce se napojit na tyto vesmírné zdroje – odtud mu totiž přicházejí nové nápady i jejich možná řešení. Pokud ale tyto zdroje zavrhneme a nevěříme jim, naše cesta je těžká a mnohdy neúspěšná.

Energie, vibrace a pole, to vše je podstata veškeré hmoty i života. Dokonce i podstata vesmíru a podstata času a kalendáře (vibrace probíhají v čase). Život je vibrace a vibrace je život! Proto pokud se umíme vyladit na základní vibrace života, dostaneme se ke své přirozenosti, uvolní se všechny naše bloky (disharmonie) a objevíme sílu našeho bytí, našeho souznění s těmito silami vesmíru. K tomu nám mohou pomoci i různé speciální techniky a vibrační pomocníci – třeba slova, hudba, obrazy, pohyb, vůně, chutě a jiné, jak si o tom ještě budeme vyprávět.

8) „Dá se tedy říci, že informace k nám přicházejí shora, snad od nějakého boha?“

Asi nejlepším důkazem, že Bůh (můžeme ho nazvat též „vyšší princip“) opravdu existuje, je ten, když prokážeme, že naopak čistá hmota neexistuje – že je to jen energie vibrující nějakou společnou myšlenkou, a proto ji můžeme i vědomě změnit. Pokud si totiž něco budeme opravdu přát, s čistými úmysly, změníme i samotnou hmotnou realitu, respektive její energetický otisk. Zjistíme, že v tomto smyslu není pro nás nic nemožné. Známé je například to, že bolest můžeme necítit, pokud ji ignorujeme, nemoc zmizí, pokud ji v hlavě vyženeme. Síla našich emocí je neuvěřitelná!

Je známo, že každý lidský jedinec má nejméně čtyři těla, takové slupky: fyzické, éterné, astrální a mentální. Tato naše těla jsou vnitřně propojená a mají svoji vnitřní energetickou stavbu, založenou na čakrách a auře. V těle je nad sebou uloženo sedm hlavních čaker, tedy energetických center vitality, každá má podle své vibrace jinou barvu. Ale podobnou stavbu má také náš svět – je také mnohovrstevnatý: působí zde vibrace nízké, blízké hmotě, vyšší, ještě vyšší, a vibrace světelné, nebeské. Někde je energie hustší, někde vibruje silněji, ale stále musí být tyto vibrace mezi sebou v nějaké rovnováze. A to i vibrace Země, našeho lidského těla a jeho okolí. Tyto vibrace se různě prolínají mezi sebou a vyrovnávají mezi sebou všechna pnutí, uzly, zatvrdliny i rány. Proto je důležité občas si své čakry vědomě uvolňovat a harmonizovat.

Také celý Vesmír je podle nejnovějších poznatků takovou nekonečnou vibrující energií. Je vlastně již svým charakterem nekonečno, jakousi neomezenou věčnou studnicí energie. To je jeho základní „božská“ vlastnost. Ve Vesmíru je navíc prokříženo mnoho různých dílčích nekonečen:

• nekonečno prostoru,

• nekonečno času,

• nekonečno měřítek (reálných světů),

• nekonečno energií (vibrací),

• nekonečno informací (uložených ve vesmírných databankách),

• nekonečno lásky (světla).

Pokud si toto plně uvědomíme, můžeme a dokonce musíme se začít jinak chovat, pochopit naše významnější postavení a smysl našeho života, svoji sounáležitost s tímto nekonečnem. Bohužel lidské smysly jsou schopny přijímat pouze nepatrnou část těchto vibrací – v určitém rozmezí, viditelném, slyšitelném, hmatatelném. To nás může ošálit k tvrzení, že nic jiného než to, co nám přináší náš vjem, neexistuje. V dnešní době rozvoje kybernetiky ale i oficiální věda dochází k zásadnímu poznání, že existuje více toho, o čem nevíme, než toho, co známe! To, co neznáme, často nazýváme „božím“. Ale přece vše, i my sami, jsme součástí tohoto tajemného božího plánu! Nikdo z nás tady se z něj nemůže vydělit, nemůže stát mimo něj.

9) „A co se stane, pokud Boha, tedy toto duchovno, zavrhneme?“

Podle mého názoru se ve Vesmíru nestane nic podstatného – jenom my ztratíme sami sebe, podstatnou část svého já. Navíc se staneme celkem bezbranní při našem ohrožení z působení zlých duchovních sil, které se kolem nás nacházejí.

Že takové duchovní síly na nás opravdu působí, není žádný můj výmysl. Nemůžeme je sice běžně vidět, protože se nacházejí v jiné rovině našeho vnímání, na jiných frekvencích vibrací, než jsme zvyklí sledovat, ale v mnoha situacích je i my můžeme objevit a vnímat, pokud jsme dostatečně citliví. Tak jako například želva nevidí nic uměleckého na obrazech Leonarda, tak materialisticky založení lidé nemohou vidět nic duchovního ve svém bezprostředním okolí. Je to totiž tak, že bytosti vyšších dimenzí dobře vnímají světy nižších vibračních hladin, ale naopak to nějak nejde. A přesto – člověku byl přece dán dar vyjadřovat se obrazy a slovy – tedy komunikovat s duchy! Záleží pouze na něm, jak bude této své schopnosti komunikace využívat, jak si bude své duchovní průvodce a partnery vybírat a oslovovat je.

Že lze běžně komunikovat s duchovním světem v našem okolí, jsme si s přáteli ověřili třeba na obyčejných komárech. Překvapilo nás totiž, že někoho štípou a někoho ne. Každý tedy měl za úkol vyjádřit svůj osobní vztah ke komárům v několika větách. Zajímavé, jak se ty výpovědi lišily! Potom jsme se všichni učili oslovovat komáry tak, aby nás nechali na pokoji, a k našemu překvapení se to povedlo u všech zúčastněných, kteří tuto komunikaci dokázali správně navodit. Takto vlastně můžeme dosáhnout mnohem lepších výsledků, než když budeme komáry nenávidět, vyhlásíme jim válku a nakoupíme si proti nim různé ničivé repelenty. Jsem přesvědčen, že podobně to funguje i s mravenci, včelami nebo klíšťaty, vlastně v celé přírodě.

10) „Jak vlastně člověk snáší a rozlišuje všechny ty duchy a záření, zemské i vesmírné vlivy?“

Na člověka působilo odnepaměti mnoho energetických vlivů, spojených s obrovským koloběhem mnoha látek a energií ve Vesmíru i v Zemi, vyvolávajícími různá hmotná i nehmotná záření. Z těchto četných záření jen některé jsme schopni nějak vnímat a měřit, například:

• kosmické záření,

• infračervené až ultrafialové světlo,

• sekundární kosmické záření podmíněné slunečním větrem,

• atmosférické poruchy,

• radioaktivní záření,

• zvuk, infrazvuk a ultrazvuk…

Všudypřítomné kosmické záření znaly již dávné kultury, experimentálně s ním pracoval geniální fyzik Nikola Tesla. Nazývá se také „záření nulového bodu“, „volná energie“ nebo „energie éteru“ a má tak vysokou frekvenci, že prochází konstantně zemí a prostorem bez poškození, protože jeho velmi krátká vlnová délka nereaguje s atomy většiny látek. Z vesmírných hvězd se tak na nás neustále řítí velmi husté proudy neutrin, elementárních energetických částic zcela zvláštních, dosud neprozkoumaných, nebo možná i utajovaných vlastností. Ostatní záření potom většinou vznikají snižováním frekvence této vesmírné záře.

Není tedy na světě místo, kde by žádné záření nebylo. I země vyzařuje energii. Také voda či kámen mají svá záření, dokonce i lidé produkují slabé záření. Ale jejich rozdíly mohou být v kvalitě i kvantitě mnohonásobné, a mění se, pokud spolu rezonují nebo pokud se koncentrují do jednoho proudu. Člověk může na zemi přežít pouze v určitém rozmezí těchto záření, této vibrace energie. A protože tato záření pronikají vzduchem i hmotou, ale různě, je každé experimentování s nimi dosti rizikové.

Oheň byl po tisíce let jediným zdrojem záření, které jsme nějak ovládli, naučili se z něho získávat teplo a světlo. Až s objevem elektřiny nám byly odhaleny další dosud neznámé formy energie a postupně i možnosti jejich využití. Tyto energie ohně nám však mohou pomáhat, ale často i škodit, mají velkou ničivou sílu.

Elektromagnetická záření mohou mít různá napětí, proudy a intenzity, a také frekvenci. Podle frekvence rozlišujeme tato záření na:

• elektrosmog nízkofrekvenční (z elektrických vedení),

• elektrosmog vysokofrekvenční (rádiové a televizní vysílání, mobily, mikrovlny, radiolokátory apod.).

• infračervené (tepelné) záření,

• viditelné spektrum (světlo),

• UV záření (například solária),

• rentgenové záření,

• gama záření (astrofyzika).

Jsou místa se silným zářením (továrny, letadla, rentgenová pracoviště) a místa slabá na tato záření. Odpočívat a spát bychom ale měli vždy v místech slabého záření. Zatížení člověka zářením má totiž své meze, protože mu překročení dávky v intenzitě a době ozáření může způsobit těžké nemoci. Velké, člověku škodlivé záření, vysílají například také zářivky, elektrické sporáky, chladničky, teplomety, výhřevné přikrývky, mixery, vysavače, mikrovlnné trouby, fény, elektrické podlahové topení, oběhová čerpadla, televizory a videa, radiobudíky, počítače, kopírky, mobilní telefony, transformátorky a jiné domácí spotřebiče!

Před tímto škodlivým zářením fyzikální podstaty, na rozdíl od záření duchovního, o kterém ještě budeme mluvit, se doma můžeme účinně chránit, a to hned několika způsoby:

• zcela vypnout, odpojit či odstranit zdroj záření (vyhodit mikrovlnku apod.),

• vyměnit přístroje za kvalitnější,

• použít odclonění, vhodné stínění,

• změnit svoji polohu, posunout se dál od zdroje záření,

• psychosomaticky naladit organismus na známé vlnění tak, aby nám nemohlo škodit (to ale vyžaduje práci odborníka).

Obr. 5 Schéma uspokojování potřeb

11) „Znamená to tedy, že tyto energie jsou pro nás vždy nějak škodlivé?“

Pokud se jedná o energie umělé, většinou tomu tak je, zvláště pokud působí dlouhodobě, protože na ně nejsme historicky zvyklí. Ale pokud jde o energie přírodní, jakési přirozené energetické pozadí, ve kterém jsme všichni vyrostli, tak ty jsou dokonce pro náš život jaksi nutné. Samozřejmě pokud jsou v běžných, normálních mezích. Všeho moc škodí.

Některé energie jsou pro náš život ale dokonce nezbytně nutné – především teplo a světlo. Dále často hovoříme o nehmotné, takzvané životodárné energii (nazývaná je různě – živa, čchi, orgon, prána), tedy o energii éteru, která hýbe vším životem na zemi. Křesťané hovoří o energii „duše“ a působení Ducha svatého, Mayové o Velkém duchu Hunab Ku. Je to energie přicházející z vesmíru, která se oživuje spojením s energií země, plyne nad terénem, vstupuje do člověka nebo do jiných bytostí a stává se jejich vnitřní silou, bioenergií. Je všude kolem nás, před námi i za námi, ale v různé kvalitě a intenzitě. Jsme jí napájeni, je obsažena i v potravinách, které jíme, ve vzduchu, který dýcháme, v místnosti, ve které právě sedíme.

Samotná „zemská energie“, ta syrová, neoplodněná, má černou barvu, je to energie černých děr, podsvětí. Někdy se nazývá „hadí síla“. Tato energie se drží pod zemí, zatímco „energie kosmu“ této vyšší frekvence se zhuštěně drží většinou několik metrů nad terénem a nad budovami (Kozák). Jen v příhodných místech (silná energetická místa, body, zóny, linie a víry) se tyto energie spojují a vzniká uvedená životodárná energie (tedy živa), která pak proudí horizontálně nad zemí, většinou od vodního toku, z údolí ke kopcům a do hor. Podle některých senzibilů se jedná o takzvané vrchní a spodní morfické pole, tedy vesmírnou a zemskou energeticko – informační síť.

Pro nás je podstatné to, že náš život je plnohodnotný jen tehdy, pokud může tuto (vý)živu čerpat z obou uvedených zdrojů, zemského i kosmického. O to se lidstvo v průběhu své historie opakovaně a vytrvale snažilo, i když se mu to nedařilo vždy a všude úplně bez problémů (Česal).

12) „Můžeš nám vysvětlit, jak můžeme vnímat tuto živu? Můžeme si ji sami nějak přitáhnout?“

Živa je specifická energie, která probíhá krajinou, ale také každým živým tělem. Tato energie tedy může být buď podoby velké (universální), nebo malé (uvnitř živočichů). Živočichové i lidé potřebují ke svému životu a vývoji přísun této energie zvenčí. Je totiž nejdůležitějším faktorem naší existence, vyjadřuje naše spojení s přírodou. Naše duše ji rozvíjí a nechává ji kolovat celým tělem. Cvičením, učením a čištěním se můžeme zdokonalovat ve využívání našich vnitřních možností práce s touto energií. Lze se i naučit řídit její toky uvnitř nás i mimo nás a zesílit je a tak rozhojnit naše životní síly.

V prostředí, ve kterém se dlouhodobě pohybujeme nebo odpočíváme, musí tato energie, aby nám byla ku prospěchu, především stejnoměrně, harmonicky proudit, pohybovat se po křivkách, zvlněných liniích, nejlépe jemnými vzmachy. Volný pohyb živy nesmí být blokován, koncentrován, urychlován nebo uvězněn ve slepém koutě, nebo příkře změněn ve směru proudění. Proto zde nejsou vhodné slepé prostory, ostrá nároží a ostré hrany. Tam se totiž živa může zvrhnout v zkázonosnou energii (zvanou podle feng šuej „ša“), která je pro nás naopak rušivá, negativní, ohrožující.

Takto ničivě působí především dlouhý přímý průběh prostoru, vytvářející silný energetický tok – například podobně jako je nebezpečné rozjeté auto z velkého kopce nebo jako dravá řeka po tání sněhu. Negativní „ša“ vzniká i z ostrých hran, špičatých tvarů, vysokých sloupů, rovných dlouhých silnic či elektrických vedení. Jestliže měkce plynoucí říčku napřímíme a naženeme do betonového koryta, změníme bublání a šumění životodárné vody v úprk a hučení smrtícího živlu, pozitivní čchi tímto změníme na zkázonosnou energii ša. Proto život u hlavní silnice, na křižovatce, v cípu křížení cest, poblíž přejezdů, mostů, tunelů nebo podjezdů v nás může zvyšovat pocity napětí, úzkosti a stresu.

Životní energie, energie vzniklá spojením energie vesmíru s energií země, je tedy podmínkou pro náš život, člověk je přímo symbolem tohoto spojení. Její přísun do našeho těla může probíhat různými způsoby, zejména:

• dýcháním (vzduchem, vůněmi),

• pitím (vodou a nápoji),

• jídlem (energie v potravinách, chutě).

Živu ale můžeme získávat z našeho okolí i přímo přes kůži, ze vzduchu nebo z vody, pokud se v ní koupeme. Vibrační energie do nás vstupují i očima a ušima – v podobě obrazů a zvuků. Ale pozor – pokud je vzduch, voda či jídlo zkažené, shnilé či jinak otrávené – pak nám jeho konzumace zakládá naopak na traumata, nemoci a dokonce i na smrt. Proto má každá živá bytost vrozenou silnou schopnost rozlišit, co je dobré, krásné, pravdivé, lahodné, od toho, co škodí. Na to dobré se umíme napojit, vyladit se, nalézt rezonanci, souznít. To, co s námi neladí, co nás ruší, umíme vyloučit, vypudit, odklidit. Ne vždy se nám to ale úplně povede…

Obr. 6 Oblasti převažujícího napojení těla na okolní svět

Zapamatujte si:

Je třeba respektovat princip prasíly, zákon životní energie: vše je prodchnuto energií – prasílou (nazývanou též čchi, mana, živa), ukotvenou v těžišti. Je třeba nejdříve zjistit těžiště prostoru, kde je energetické centrum čchi, kde se shromažďuje tato životodárná energie a odkud proudí. Střed každého prostoru by proto měl zůstat volný.

Čchi musí volně proudit prostorem, přesněji řečeno prostorem meandrovat. Lokalizace toku čchi je prvním předpokladem správně utvářeného prostředí. Jestliže zablokujeme čchi, například zastavěním těžiště tak, že se čchi nemůže volně pohybovat, zablokujeme tím i sebe sama. Lze se ale naučit řídit tok čchi a zesílit ho, a tak rozhojnit naše životní síly.

Světlem možno býti ve tmě, ne však temnem ve světle.

Sezení třetí: DOBRÉ IZLÉ

… šel jsem kjihu ametelice si mne podala jen ze strany, krom toho mne chránily dosti vysoké hory po pravé straně. Zato, jak jsem přišel za Soběšice, dostal jsem vítr zase do očí apřede mnou jedna bílá pláň, po cestě ani stopy. Vítr jakoby mne byl tlačil nalevo, ani odolati jsem nemohl, ktomu bezedné závěje, do nichž až po pás jsem neustále zapadal. Zdaleka šuměl les, viděti jsem ho nemohl, zdálo se, že celý vzduch se proměnil vbílou syčící vřavu, která iten omezený rozhled, jejž skýtá prosincová noc bez měsíce ahvězdného třpytu, dočista brala. Žádný zvuk, krom sterých hlasů noční meluziny, nedorážel kuchu, sám jsem byl vté tmě apoušti, sám se svými sny amyšlenkami…

Karel Klostermann, Na cestě kdomovu

Rozhlížel jsem se kolem sebe. Svět se zdál současně krásný ikrutý již na první pohled. Měl jsem radost ivztek. Chtělo se mi zpívat iplakat. Kdybych měl malířské plátno, maloval bych bílou ičernou. Díval jsem se do dálky, jestli se mé oko nezachytí nějakého světlého bodu, ale vdálce nebylo nic, jen hustá mlha. Podíval jsem se proto na své ruce aotřel jimi svou tvář. Představil jsem si je jako ruce mé maminky. Hladila mne autírala moje slzy.

Radost, že žiji, se spojovala sobavami, co bude dál. Kam půjdu? Kdo na mne čeká? Co mne čeká na konci této cesty? Bude tam teplo domovního krbu? Ohřeji svoji duši? Mám ještě nějakou naději? Věřím si vůbec? Mám se dostatečně rád? Odpouštím si dostatečně vše, co jsem kdy pokazil?

Nyní jsem viděl vše, co se stalo, vjiných barvách, mnohem barevněji aplastičtěji. Jakoby znadhledu se mi zdálo vše, co jsem kdy udělal, jako klubko mých dobrých izlých rozhodnutí. Toto klubko se sice nedá snadno rozplést, ale je vněm možné rozlišit jasné atemné nitě, nitě krátké idlouhé, nitě jemné isilné.

Vše, co se mi dál stane, závisí asi nyní jen ajen na mně, na mých přáních, na mých myšlenkách, na tom, co opravdu budu chtít apo čem budu toužit! Věřím, aproto jsem, mám nárok na život. Věřím, že přežiji. Věřím také, že nejsem sám. Že tak, jako já toužím po někom blízkém, touží ion po mně.

Můj ŽIVOT má nyní nový počátek. Život po životě. Životní krize je vždy jen východiskem knovému žití. Novou příležitostí. Příležitostí očistit se, narovnat se avykročit lépe, novou cestou. Každá cesta nás někam vede. Boží cesty jsou nevyzpytatelné…

Díval jsem se za zapadajícím sluncem avěřil jsem, že ráno toto moje slunce opět vyjde nad obzor. Že opět ozáří můj SVĚT. Zaháněl jsem myšlenky na bolest, na nemoc, strachy abeznaděj. Vše, co se má stát, se staň! Stačí jen slovo, amá duše bude uzdravena!

13) „Můžeš mi prosím ještě vysvětlit, jak mohu zjistit, co je opravdu pravé aco se mi jenom zdá? Proč můžeme tutéž věc či událost vnímat pokaždé nebo každý jinak?“

Vše je relativní: silný – hubený, dlouhý – krátký, bohatý – chudý, velký – malý, těžký – lehký. Kdo určí, co je normální, co je dobré, co je zlé? Co je pro někoho nebo něco dobré, může být pro jiného zlé. Vše zlé může být pro něco dobré. Ve Vesmíru má vše své místo. To ale nejsme schopni plně poznat ani pochopit, zvláště ne hned teď.

Itak absolutní pojmy, jako „dobrý – zlý“ nebo „krásný – ošklivý“, mohou být vurčité situaci velmi relativními pojmy. Také známé „plus aminus“ jsou jen naše konvence pro určitý náboj, podobně jako „mužský – ženský“, „jang nebo jin“. Je to otázka vztahu, kněkomu, kněčemu, kurčité situaci. Dokonce iněco tak věčného, jako je moře nebo skála, mohou být pro nás dobré nebo izlé. Bez zimy bychom nepoznali léto, bez noci den. Protiklady se potřebují, doplňují, existují jen společně. Tak se musíme naučit vnímat vše kolem nás. Aarchitektura, ta je konvencí vztahů našich duší kokolnímu materiálnímu světu. Veškerá naše měření jsou jen vyjádřením poměru námi dohodnutých veličin.

Příroda jako taková je také měřítkem, měřítkem všeho živého aneživého. Čistého ašpinavého. Životodárného aničivého. Jemného adrsného. Milého akrutého. Vše zde má svůj smysl asvou krásu, ale ináhodu azákonitost. Svět je plný tvoření iničení. Ničení krásy, iničení životů. Proč vlastně potom tvoříme? Co chceme zlepšit? Oco se snažíme? Akdo nám naše dílo ničí? Okolí si upravujeme hlavně pro sebe, vztahujeme se kněmu, udržujeme ho, bojíme se oněho. Pouze naše lež je různá apramení zrůzných nepochopení, znašich nečistých informací amyšlenek.

Jak je krásná květina ve tmě? Ryba ve špinavé vodě? Hvězda na zakouřené obloze? Panna vnevěstinci? Nebo kostel na pustém ostrově? Něco tu asi nehraje. Krása aharmonie jsou pozitivní energie aproto odmítají veškerou negaci, špínu, nepořádek arozbité věci. Krásné prostředí nás nabíjí pozitivními emocemi, dobrými myšlenkami aradostnou náladou. Apokud jsme pozitivně naladěni, máme tendenci zase přitahovat krásné apravdivé věci, vnímat je cele arozmnožovat je.

Vtom tkví kouzlo světa, tajemství života avesmíru, že věci se jeví někdy stejné aněkdy jiné, protikladné, že látky spolu reagují někdy syntézou – sloučením ajindy rozkladem aštěpením, že vumění je stejně důležitý soulad jako kontrast, že někdo sněčím souhlasí aněkdo zásadně nesouhlasí, že muž ažena jsou každý zcela jiný apřitom se přitahují, že jen protikladné jang ajin tvoří celek, jednotu.

Časem sami pochopíme, že bez míru by nebylo ani války, bez boje ani vítězství, že tyto stránky jsou nějak spojené aobě jsou nerozlučným zdrojem vývoje, že jsou podstatou životodárných vibrací. Že stejné se přitahuje stejně tak, jako se protiklady přitahují, aže často ani nevíme, která tato stránka je více kladná akterá záporná.

14) „Nechápu potom, jak vlastně mohu rozlišit dobro od zla.“

Musíme nejdříve pochopit, že dobré izlé, krásné iošklivé, jsou jen dvě stránky téhož, tak je to správně atak to má být. Tento dualismus, tato rozmanitost jsou podstatou jednoty světa, potenciálem jeho vývoje, zdrojem rozpínání celého vesmíru. Dobro azlo mají mnoho tváří amnoho různých podob, aněkdy jsme my jako hřešící lidé schopni je rozpoznat jen velmi těžko. Jedinou možností, jak to zjistit, pokud si chceme být jisti, je otázka vzhůru: „Je to vsouladu sBoží Láskou“?

Dobré azlé jsou protiklady, které se navzájem nesnášejí. Vesmírný zákon přitažlivosti říká, že podobné se přitahuje, dobro přitahuje dobro. Ale iprotiklady se přitahují, ato tak, že spolu navzájem bojují, jsou si opakem, mají tendenci se navzájem pohltit, zničit. Pozitivní náboj pohltí negativní náboj iza cenu ztráty své energie. Plus aminus se přitahují, aby zplodily napětí dvojice, až se ztéto dvojice stane nová jednotka snovým nábojem.

15) „Když ale nejsme schopni jasně rozlišit dobro od zla, jak potom se zlem máme bojovat?“

„Nejlepší je nedělat nic apřipravovat se na to, že bude hůř.“

„Cokoliv se stane, stane se to naráz abez předchozí výstrahy.“

16) „Takové věci ale zatím nikdo vědecky neprokázal…“

17) „Napadá mne nyní – je třeba takový dům vůbec hmotné povahy?“

18) „Jak se tedy dá myšlenkově přejít od materialismu knovému širokému duchovnímu poznání, pokud tyto energie ani nevidíme?“

19) „Včem spočívá síla člověka, jeho výjimečné postavení na Zemi?“

Zapamatujte si: