Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Miroslav Hirt a kolektiv

DOPRAVNÍ NEHODY
v soudním lékařství a soudním inženýrství

Hlavní autor: Prof. MUDr. Miroslav Hirt, CSc. – Ústav soudního lékařství Lékařské fakulty Masarykovy univerzity a Fakultní nemocnice u sv. Anny v Brně

Spoluautoři: Mgr. Andrea Brzobohatá, Ph.D., MUDr. Miroslav Ďatko, Ph.D., MUDr. Jan Krajsa, Ph.D.,
MUDr. Tomáš Vojtíšek, Ph.D., MUDr. Michal Zelený, Ph.D. – Ústav soudního lékařství Lékařské fakulty Masarykovy univerzity a Fakultní nemocnice u sv. Anny v Brně
Ing. Tomáš Coufal, doc. Ing. Aleš Vémola, Ph.D. – Ústav soudního inženýrství Vysokého učení technického v Brně
Plk. MUDr. Miloš Sokol, Ph.D. – Vojenský ústav soudního lékařství Ústřední vojenské nemocnice Praha
Pplk. Mgr. Kateřina Hirtová – Policejní prezidium ČR

Recenzenti:
Doc. MUDr. František Vorel, CSc.
Prof. Ing. Albert Bradáč, DrSc.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2012
Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 4951. publikaci
Odpovědní redaktoři Mgr. Jan Lomíček, Mgr. Zuzana Lomíčková
Ilustrovali Jiří Tauš, Miroslav Hirt
Sazba a zlom Šarlota Pokorná
Počet stran 160
Vydání první, Praha 2012

Práce byla podpořena grantovým projektem MZ ČR č. NS10411-3.

Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.
Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4308-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8286-7 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8287-4 ve formátu EPUB

1 Úvod a vymezení pojmů

Miroslav Hirt

Dopravní nehoda je událost v provozu na pozemních komunikacích, například havárie nebo srážka, která se stala nebo byla započata na pozemní komunikaci a při níž dojde k usmrcení nebo zranění osoby nebo ke škodě na majetku v přímé souvislosti s provozem vozidla v pohybu (§ 47 odst. 1 zákona č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích a o změně některých zákonů – zákon o silničním provozu).

Dopravní úrazy jsou všechna traumata, která mají nějakou souvislost s dopravními prostředky v pohybu. Setkáváme se zde se širokou škálou nejrůznějších zranění. V soudně lékařské praxi jsou tyto úrazy již tradičně jedny z nejčastějších, od zcela banálních až po smrtelné. Podle logiky postupu hodnocení poranění jsou dopravní úrazy rozděleny podle zraněných osob. Rozdělujeme je podle toho, kdo byl zraněn, tedy kde se zraněná osoba v okamžiku nehody nacházela, a kterým typem dopravního prostředku došlo ke zranění.

Monografie je určena pro studenty lékařských fakult, pro postgraduální vzdělávání lékařů připravujících se k atestaci ze soudního lékařství, pro další vzdělávání policistů, státních zástupců a soudců zabývajících se dopravními nehodami a jako doplňující studijní materiál pro soudní inženýry specializující se na obor silniční doprava. Jednotlivé kapitoly obsahují nejčastější i vzácnější druhy poranění při jednotlivých typech dopravních nehod.

Součástí publikace je rovněž výkladový slovníček odborných, především medicínských pojmů.

2 Dopravní úrazy chodců

Miroslav Hirt, Miroslav Ďatko, Aleš Vémola, Michal Zelený

Chodci obecně patří knejrizikovější skupině účastníků dopravy, neboť nejsou nijak chráněni proti nárazům jedoucích dopravních prostředků. Nejohroženější jsou osoby nad 70 let (Vojtíšek, 2009). Vznik zranění chodce můžeme rozdělit na několik fází.

• Fáze 1: vprvní fázi se jedná omechanizmus aktivní (přímý), kdy vozidlo přímo naráží do chodce.

• Fáze 2: vdruhé fázi se jedná omechanizmus pasivní (nepřímý), kdy je chodec světším či menším zraněním odhozen adalší zranění si způsobí pádem na zem, sunutím po povrchu vozovky, event. nárazem na pevnou překážku (strom, sloup, budova, zábradlí apod.).

• Fáze 3: můžeme rozeznávat ifázi třetí (aktivní), ve které je odhozený ležící chodec přejet, ato dokonce vněkterých případech iněkolika vozidly. Zjistého, hlavně technického úhlu pohledu, je možné tuto fázi považovat za první fázi další dopravní nehody, ale pro hodnocení soudně lékařské je důležité, že se stále jedná ostejného zraněného.

Zranění chodce (lokalizace, rozsah acharakter) závisí hlavně na typu vozidla (zejména jeho přídi) ajeho kinetické energii, tzn. hmotnosti arychlosti, jakou se pohybuje.

Dále je třeba rozeznávat, jak rychle akterým směrem se chodec pohybuje (běžící, jdoucí, stojící) nebo vjaké poloze se chodec vdobě střetu nachází, ato obecně (vzpřímený, sedící či ležící) ave vztahu kvozidlu.

2.1 Střet chodce sosobním automobilem

2.1.1 Vlastní náraz do chodce – první fáze

Rozeznáváme, vjakém vzájemném postavení se automobil achodec nacházejí, asvým způsobem iojaký typ automobilu se jedná.

Vzpřímený chodec

Postavení fronto-frontální (čelně-čelní) znamená, že automobil naráží svou čelní stranou do chodce vpostavení frontálním, tedy je čelem kpřídi přijíždějícího automobilu (obrázek1). Při velmi malých rychlostech člověk zůstane stát, čímž není řečeno, že nemůže mít ipoměrně závažné zranění dolních končetin. Záleží na momentálním zatížení končetiny.

Kazuistika: Při projíždění prostorem benzinového čerpadla došlo ke zranění chodce, který zboku pravou dolní končetinou nakročil do cesty zastavujícímu osobnímu automobilu. Těsně před střetem se otočil kautomobilu čelem. Po velmi slabém kontaktu zůstal stát na obou končetinách anepociťoval žádnou výraznější bolest. Tenká, fisurovitá příčná fraktura vhorní třetině tibie byla objevena až na rtg, kam byl odvezen vpodstatě pouze „pro jistotu“. Vzhledem kdélce léčení apodstatnému omezení vobvyklém způsobu života bylo zranění, původně vypadající jako banální, soudem klasifikováno jako těžká újma na zdraví.

Obr.1Fronto-frontální střet chodce sosobním automobilem

Většinou ale vtěchto situacích (při střetu malou rychlostí ve fronto-frontálním postavení) nacházíme pouze lehčí poranění dolních končetin vmístě nárazu, typu oděrek nebo hematomů, ato na přední ploše bérce. Chodec může na přijíždějící vozidlo zareagovat (zejména, pokud se toto vozidlo nepohybuje větší rychlostí) předpažením jedné nebo iobou horních končetin proti přední kapotě, na kterou tak naráží dlaní. Prudkým nárazem na dlaně extendovaných končetin může dojít ke všem poraněním plynoucím ztohoto mechanizmu, zejména vnikají typické zlomeniny zápěstí apředloktí (Collesova zlomenina). Sice méně často, ale přesto dochází na horních končetinách kporanění voblasti lokte. Kporanění voblasti ramene při fronto-frontálním střetu dochází velmi vzácně.

Kazuistika: Je známa celkem raritní situace, kdy se těsně před čelně-čelním střetem chodec reflexně opřel rukama okapotu pomalu přijíždějícího auta, otočil se, dosedl na kapotu hýžděmi abyl zcela nezraněn vezen několik metrů, než auto zastavilo.

Při vyšších rychlostech se nemohou dolní končetiny ohnout vkolenním kloubu, ale trup se prudce sklání kupředu, na kapotu. Proto vzávislosti na zatížení dané končetiny dochází ke zlomeninám, často tříštivým aoboustranným, diafýzy holenních kostí předním nárazníkem, ke zranění stehen, ato včetně zlomenin stehenních kostí nárazem přechodu čela akapoty vozidla, dále ke zranění trupu nárazem na přední kapotu. Nacházíme poranění nitrobřišních orgánů (zejména jater), zlomeniny hrudní kosti, žeberních chrupavek apředních až bočních částí žeber. Následkem může být silné krvácení do dutiny hrudní zporaněných mezižeberních tepen. Při nárazu větší intenzity mohou vzniknout trhliny plicního povrchu ivnitřní trhliny plic snásledným krvácením do dutiny hrudní, resp. dušení aspirovanou krví. Přímé poranění srdce aaorty je poměrně vzácné, ale jejich stlačení náhlým zvýšením nitrohrudního initrobřišního tlaku může vést až kdrobným paravazálním hemoragiím, které jsou dobře pozorovatelné např. vmozku.

Nárazem hlavy na čelní sklo dochází kporanění měkkých tkání obličeje (tržné ařezné ranky), zlomeninám obličejových kostí, zlomeninám čelní kosti apřední jámy lební, iknitrolebním poraněním, především voblasti čelních laloků mozku. Při současném prudkém zaklonění hlavy vznikají extenční zlomeniny krčních obratlů (častěji horních) asouběžně stím ipoškození míchy. Na předním skle potom zůstává typické „pavučinové“ popraskání skla po nárazu hlavy chodce. Při vyšších rychlostech může po nárazu hlavy dojít až kúplnému přerušení lebečně páteřního spojení, zejména upřípadů, kdy jsou zachyceny dolní části dolních končetin pod přední nárazník vozidla či jeho spoiler. Následuje pád těla chodce na kapotu vozidla, brada je nárazem tlačena vzhůru adozadu, atím dochází kenormnímu pnutí voblasti horní krční páteře.

Někdy můžeme nejenom na skle, ale ina ploše kapoty nacházet imprese charakteristické pro jednotlivé části těla, naopak na těle chodce, popřípadě na jeho oděvu mohou být známky kontaktu svozidlem.

Postavení fronto-dorzální (čelně-zádové) znamená, že automobil naráží svou přídí do chodce, který je vpostavení zády kpřijíždějícímu automobilu (obrázek 2). Nejdříve dojde knárazu do dolních končetin, které se ohýbají jak vkolenou, tak vkyčlích. Tím se zrychlení dolních končetin nárazem rozloží do delší dráhy aporanění kostry dolních končetin je obvykle menší. Podle charakteristiky kontaktní části přídě automobilu nacházíme na dorzální ploše dolních končetin oděrky, hematomy až tržně zhmožděné rány vodpovídající výšce. Zlomeniny kostí bérců se vyskytují vzácně, častěji dochází kporanění předních zkřížených vazů. Sekundárně přenesením síly ipřímým nárazem zády na kapotu může vzniknout rozlomení křížokyčelních spojů, bederní páteře adolní hrudní páteře. Vtříslech mohou být drobné proužkovité praskliny kůže, způsobené prudkým pnutím. Voblasti zad ahýždí mohou být irány tržně zhmožděné. Přímým nárazem týlem na kapotu event. čelní sklo nacházíme poranění vzáhlaví, rozsahem azávažností odpovídající rychlosti automobilu vokamžiku střetu. Ibez porušení kožního krytu bývá často nalezeno krvácení pod mozkové obaly ado mozkových komor, zhmoždění týlních ačelních laloků mozkových (ve frontálních par contre-coup). Na spodině lební nacházíme pukliny jdoucí zpravidla od týlní kosti dopředu. Na krční páteři mohou být zlomeniny dolních krčních obratlů flekčním mechanizmem.

Obr. 2Fronto-dorzální střet chodce sosobním automobilem

Postavení fronto-laterální (čelně-boční) znamená, že automobil naráží svou přídí do chodce vpostavení bokem kpřijíždějícímu automobilu (obrázek 3). Vzhledem ktomu, že nejčastěji dochází knárazu do chodce přecházejícího vozovku nebo do chodce, který se snaží po zjištění nebezpečí na poslední chvíli uniknout před hrozícím střetem, je fronto-laterální střet nejčastější (Vojtíšek, 2009). Při tomto bočním nárazu se nemohou dolní končetiny ohýbat vkoleni, rovněž pohyb vkyčlích avbedrech je velmi omezený. Tělo proto začíná rotovat kolem předozadní osy procházející dolní částí trupu.

Obr. 3Fronto-laterální střet chodce sosobním automobilem

Fronto-laterální střet osobního automobilu schodcem je charakteristický zejména postižením hlavy, hrudníku, ramene izevní strany horní azejména dolní končetiny přivrácené kvozidlu, resp. vnitřní strany dolní končetiny od vozidla vzdálenější (kolenní kloub, horní část bérce), ato vzávislosti na fázi chůze, zatížení končetiny alokalizaci chodce vůči vozidlu vmomentě střetu. Typickým zraněním je zlomenina diafýz kostí bérce ve střední třetině přímým působením nárazníku vozidla svylomením klínovitého meziúlomku (obrázek 4).

Obr. 4Typická zlomenina diafýzy pravé holenní kosti sklínovitým meziúlomkem

Ikdyž zlomenina kostí bérce bývá lokalizována podstatně častěji na straně přivrácené kvozidlu, nemůže se tato skutečnost stát jediným vodítkem při stanovení směru nárazu. Kpoškození kolenního kloubu apřilehlé oblasti dochází následkem enormního pnutí tkání prolomením ve směru jízdy vozidla. Podle toho, zda síla působí na vnější stranu končetiny nacházející se blíže kvozidlu nebo na vnitřní stranu končetiny od vozidla vzdálenější, dochází kpoškození vnitřního nebo zevního postranního kolenního vazu, kodlomení zevního nebo vnitřního kondylu kosti holenní, ke vzniku zlomenin voblasti hlavičky kosti lýtkové, kpoškození menisků avzácněji ike zlomeninám eminentia intercondylica. Přestože nejčastěji toto zranění způsobuje nárazník osobního automobilu, označuje se někdy jako tzv. blatníková zlomenina (obrázek 5), což je poněkud zavádějící označení. Nárazem přední hrany kapoty dochází kporanění stehna (od podkožních krevních výronů po zlomeniny nejčastěji diafýzy femuru) častěji na straně přivrácené kvozidlu. Zlomeniny kosti stydké po kontaktu shranou kapoty nebo vlastní kapotou, což závisí na výškové korespondenci vozidla achodce, bývají na straně přivrácené iodvrácené. Reflexním natažením přiléhající horní končetiny proti přijíždějícímu automobilu dochází knárazu na kapotu častěji dlaní, méně často pak loktem. Pádem trupu na vozidlo dochází kporanění přiléhajícího ramene, ke zlomeninám žeber, zhmoždění atrhlinám plic (často od zlomených žeber), kporanění jater nebo sleziny (podle nárazu na levou nebo pravou stranu těla chodce) apod. Nárazem hlavy na kapotu nebo až přední sklo může dojít ke vzniku tržných ran, pokud je zde vystupující stěrač, nebo drobných řezných ranek, které způsobí inetříštivé, lepené sklo.

Obr. 5Mechanizmus vzniku blatníkové zlomeniny; náraz vede kextrémnímu valgóznímu postavení vkoleně adochází kodlomení zevního kondylu se zlomením hlavičky fibuly

Chodec vextrémním případě může proniknout hlavou až do kabiny vozidla. Uvozů starší konstrukce, na kterých jsou ještě výstupky ostřikovačů čelního skla, můžeme na lebce nacházet iprolomení kruhového tvaru připomínající svým vzhledem až střelnou ránu. Nejčastější smrtelné zranění chodců je zhmoždění mozku. Zlomeniny klenby aspodiny lební akontuze mozku vznikají podstatně častěji nárazem na část automobilu, jako je čelní sklo apřední, tzv. Asloupky, než na vozovku po odhození těla.

Obr. 6 Rotace těla po nárazu do předkročené dolní končetiny

Obr. 7 Rotace těla po nárazu do zakročené dolní končetiny

Při posuzování fronto-laterálního typu střetu, zejména při stanovení směru nárazu, je nutné brát vúvahu ito, že při nárazu do chodce, který má předkročenou dolní končetinu blíže kvozidlu (obrázek 6), může docházet ikmírné rotaci těla kolem svislé osy sdopadem odpovídajícím mírnému natočení hlavy bočně, týlní krajinou na vozidlo. Při zakročené dolní končetině (obrázek 7) dochází kmírné rotaci vopačném směru atomu může odpovídat dopad hlavy na vozidlo, bočně obličejovou částí. Směr nárazu hlavou může být dále modifikován ijejím otočením (hlava je vůči trupu značně pohyblivá achodec se zpravidla nedívá přímo před sebe). Při posuzování směru pohybu chodce je někdy možné vycházet zpoznatku, že při centrickém nárazu automobilu do chodce je otisk hlavy ve vztahu kotisku pánve posunut ve směru původního pohybu chodce. Pohybuje-li se chodec zpohledu řidiče zprava doleva, naráží hlavou do místa vzdálenějšího od pravého obrysu automobilu, dochází tedy kposunu otisku hlavy vzhledem kotisku pánve adolních končetin (obrázek 8).

Obr. 8 Posun otisku hlavy ve vztahu kotisku pánve, event. dolní končetiny, ve směru původního pohybu chodce

Postavení vozidla laterální spostavením chodce frontálním-dorzálním-laterálním (obrázek 9). Intenzita kontaktu chodce sbokem vozidla je obvykle daleko menší než při nárazu přídí. Výjimku tvoří pouze velmi vzácné případy prudkého nárazu vozidla, které rychle rotuje podél své svislé osy. Jedná se onáraz velkou plochou atyp prvního, kontaktního zranění ijeho lokalizace odpovídá postavení chodce (čelem, zády nebo bokem). Při tečné kolizi splochou utrpí chodec oděrky apodlitiny, vpřípadě intenzivnějšího nárazu iporanění vnitřních orgánů azlomeniny. Oděrky mají většinou smykový plošný charakter. Pokud dojde kzachycení výstupky, což je např. vnější zpětné zrcátko, event. boční anténa, austarších typů vozidel ikliky, přidružují se irány tržně zhmožděné, někdy jsou velmi rozsáhlé ahluboké. Na vozidle může dojít krozbití postranních oken nebo roztržení kovových aplastových částí karoserie apotom nacházíme irány řezné. Primární zranění jsou samozřejmě na částech těla vmístě kontaktu, ale je téměř pravidlem, že dojde kodhození těla ake vzniku zranění sekundárních (pasivních) nárazem na okolní překážky (domy, dopravní značení, stromy, sloupy) nebo nárazu asunutí těla setrvačností po vozovce. Zraněny jsou tedy primárně tělní partie, které jsou vkontaktu svozidlem, asekundárně partie, které se dostanou do kontaktu sokolím po odhození.

Obr. 9 Střet latero-frontální, latero-dorzální alatero-laterální

Charakter sekundárních zranění je naprosto totožný sjinými obecnými tupými poraněními. Při nárazu chodce vpřední části vozidla dochází kpádu na přední část kapoty asunutí po kapotě. Vznikají zranění zejména těch částí těla, která jsou při střetu vpřímém styku svozidlem (spánková krajina, dolní čelist, boční strana hrudníku abřicha spostižením zde uložených orgánů apod.). Zranění sekundární jsou vtomto případě méně závažná, protože primární střetová rychlost svozidlem je obvykle daleko vyšší, než rychlost pádu těla na vozovku nebo odhození na okolní překážky.

Vněkterých případech latero-frontálního postavení může být přejeta předkročená dolní končetina. Přitom dochází ke zraněním způsobeným drcením přímým tlakem na prsty, event. na nárt. Při najetí na dolní končetinu asoučasném odhození těla dojde krozlomení kloubu. Obě dolní končetiny současně bývají přejety vzácněji.

Spíše raritně dochází při laterálním střetu chodce sosobním vozidlem kjeho stržení pod zadní kola nebo přívěs tak, jak je to častější uvětších vozidel nákladních nebo kolejových.

2.1.2 Pohyb vzpřímeného chodce po nárazu vozidlem – druhá fáze

Po střetu vozidla schodcem nastává druhá fáze vzniku zranění. Pohyb těla chodce po střetu spřídí vozidla lze rozdělit na několik typů, závisejících na rychlosti vozidla. Při nejnižších rychlostech dojde pouze k „odstrčení“ chodce, který mnohdy ani neupadne na zem.

Při nižších rychlostech dojde kodhození těla před vozidlo. Vzávislosti na rychlosti vozidla apohotovosti řidiče může vzácně vozidlo na chodce najet. Ktomu může dojít itehdy, když je brzdění málo účinné (např. vozidlo najede na led). Nacházíme zde vždy zranění zprvní fáze primárního nárazu do dolních končetin. Zranění zdruhé fáze při pádu na vozovku může být jak zcela banální, tak izávažnější. Charakteristika izávažnost zranění se nijak neliší od obecných tupých poranění vzniklých při pádu. Pokud dojde knajetí či dokonce přejetí, nalézáme celou škálu poranění uvedených dále.

Při vyšších rychlostech již hraje roli skutečnost, že náraz vždy směřuje pod těžiště těla avlivem rotace dojde kpádu těla na vozidlo do vzdálenosti přímo závisející na okamžité střetové rychlosti. Vprvní fázi narazí příď do dolních končetin, vdruhé fázi se tělo překlápí na automobil anaráží postupně na přední kapotu, na přední sklo, event. až na střechu. Při vysokých rychlostech může kontakt těla se střechou zcela chybět achodec přeletí až za automobil. Charakter arozsah zranění potom závisí na charakteru povrchu vozidla, na přední masce, sklonu čelního skla, střešních nosičích apod. Na těle nacházíme tedy zranění odpovídající jednak primárnímu nárazu předním nárazníkem, jednak nárazu asunutí po kapotě, nárazu na čelní sklo či sloupky, ajednak zranění po pádu na vozovku nebo na překážky vokolí.

Při vysokých rychlostech, což je typické zejména ukolizí mimo obec při rychlostech nad 90km/h, dojde krazantnímu podražení chodce, jeho vyhození do vzduchu, ajelikož je rychlost vozidla vyšší než rychlost letu chodce, ipři současném brzdění vozidla dojde kpodjetí letícího těla, které potom padá na vozovku za automobilem. Je samozřejmé, že všechny uvedené fáze kolize vzájemně plynule přecházejí.

Kazuistika: Osobní automobil se vokamžiku střetu pohyboval rychlostí pouze 50 km. Ipřesto byl chodec nárazem vyhozen do vzduchu. Automobil letící tělo zcela nepodjel azraněný mladý muž dopadl na sklo pátých dveří. Toto prorazil, aocitnul se tak vzavazadlovém prostoru automobilu.

Po vyhození do vzduchu apádu na zadní části vozidla, na silnici či při nárazu na pevnou překážku se zranění chodce vzniklá vtéto fázi nijak podstatně neliší od ostatních tupých poranění způsobených pádem. Sjistými výhradami by tedy bylo možné vidět paralelu sjakýmkoliv komplikovaným pádem zvýše snárazem na podobný povrch. Rozsah azávažnost (přesněji kvantita) vznikajících zranění jsou závislé zejména na rychlosti vozidla ahmotnosti chodce atím na hybnosti, kterou tělu předá vozidlo (Vorel, 1993). Dále zaleží ina povrchu vozovky (hladký kvalitní asfalt × štětovaná kamenitá cesta). Při dopadu na vozovku se vždy jedná ovíce či méně tečný náraz atomu odpovídá charakter zranění. Nacházíme tedy plošné oděrky, mnohdy tak rozsáhlé ahluboké, že nabývají až charakteru tržně zhmožděných ran. Rotací těla po vozovce dochází hlavně kporaněním vystupujících částí těla, jako jsou hlava, ramena, lokty, ruce (dlaně), pánev, kolena. Nohy bývají oděrek ušetřeny, pokud jsou chráněny kvalitní obuví. Můžeme ovšem najít nejrůznější poranění kloubů až fraktury. Jako typické je možné uvést frakturu zápěstí nebo kostí předloktí (Collesova zlomenina), zlomeniny olekranonu apod. Charakteristické pro poranění těla padajícího na vozovku je značné znečištění až tetováž prachem adrobným štěrkem, které je patrné na vystupujících nechráněných částech těla (obličej, ruce).

Rozsah, závažnost acharakter poranění těla narážejícího na překážky stojící usilnice (sloupy, stromy, zdi domů, zábradlí apod.) závisí jednak na povrchu ačlenitosti překážky, na její pevnosti astabilnosti, jednak na rychlosti ana části, kterou pohybující se tělo naráží, avneposlední řadě ina druhu oblečení. Zcela diametrálně odlišné poranění utrpí člověk po pádu na kluzkou vozovku anárazu do hustých keřů, který je vzimě oblečený vtěžkém kabátu avzimních botách, než člověk po pádu na zanedbanou vozovku asnásledným nárazem do kamenné zídky, který je vlétě oblečený do lehkého trička, šortek asandálů. Pro posuzování jednotlivých fází nehody, zejména tak často požadovaného určení směru pohybu chodce těsně před střetem, je třeba ze strany lékařů přesně zadokumentovat zranění aze strany policie velmi pečlivě zajistit stopy při ohledání místa nehody, ato včetně krevních adalších biologických stop, event. útržků oděvu idalších stop na vozovce, na přilehlém okolí isamotném vozidle.

2.1.3 Přejetí chodce osobním vozidlem – třetí fáze

Přejetí osobním vozidlem může mít dvojí charakter. Je to jednak přímo přejetí koly, ajednak poranění podvozkovými částmi. Ty sice mohou být chráněny hladkým krytem, ale mohou se zde nacházet ivýstupky ahrany podvozku avýfuku.

Obr. 10 Vznik décollement při najetí kola na končetinu

Při přejetí koly dochází vpřímé závislosti na hmotnosti vozidla kpohmoždění nejrůznějšího rozsahu, včetně rozsáhlého drcení ivnitřních orgánů afraktur kostí. Jiné zranění způsobí historický Velorex azcela jiné těžký terénní vůz. Kodhmoždění končetiny, jak to vidíváme často ukolejových vozidel, zde nedochází vnaprosté většině případů. Při najetí na horní či dolní končetinu je typický vznik décollement sodtržením kůže od podkoží vtakovém rozsahu, že se zde vytvoří velká krevní kapsa (obrázek 10). Při přejetí někdy nacházíme na povrchu těla nebo oděvních svršcích stopy po dezénu pneumatiky, občas jsou tak věrně otištěné, že podle nich lze charakterizovat danou pneumatiku. Podle směru těchto stop můžeme vydedukovat isměr pohybu kol po těle.

Poloha fronto-frontální: pokud dojde nárazu do těla sedícího čelem kpřijíždějícímu automobilu, dolní končetiny se nasunou pod vozidlo atělo se zády pokládá na vozovku. Kromě poranění vkontaktních místech na přední ploše trupu avobličeji může náraz týlem na tvrdou vozovku způsobit až fraktury lebky avážné poranění mozku. Vzácně může dojít při prudkém rozpažení kpřejetí horních končetin.

Poloha fronto-dorzální: pokud dojde knárazu na osobu sedící zády kpřijíždějícímu vozidlu, může dojít vdůsledku prudkého předklonění ke kompresní fraktuře páteřních obratlů, event. až krozlomení křížokyčelního spojení ikporanění nitrobřišních, někdy initrohrudních orgánů. Rozlišit fraktury obratlů vzniklé vlastním nárazem akompresí při prudkém předklonu by nemělo činit větších potíží.

2.2 Střet chodce snákladním automobilem aautobusem

2.2.1 Vzpřímený chodec

Při pasivním pádu na silnici ve druhé fázi nehodového děje anárazu na pevnou překážku ve třetí fázi po odhození se zranění chodce nijak neliší od střetu sosobním automobilem aani energie předaná tělu nemusí být rozdílná.

2.2.2 Sedící nebo ležící chodec

2.3 Střet chodce sjednostopým vozidlem

2.4 Střet chodce skolejovým vozidlem

2.5 Zranění chodců, kteří nejsou kontaktními účastníky dopravní nehody

Literatura