Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jürgen Erbacher

VATIKÁN

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4761. publikaci

Z německého originálu Vatikan, Wissen was stimmt (ISBN 978-3-451-05985-8), vydaného nakladatelstvím Verlag Herder GmbH, Freiburg, v roce 2008, přeložila Anna Fejglová.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Radek Vokál
Počet stran 88
Vydání 1., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Jürgen Erbacher, Vatikan. Wissen was stimmt © 2008 Verlag Herder GmbH, Freiburg im Breisgau
Cover Layout: R·M·E Roland Eschlbeck
Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-3911-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7967-6 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7968-3 pro formát EPUB

O knize

zvolení Josepha Ratzingera za prvního německého papeže po téměř pěti stech letech zájem o to, co se děje za vatikánskými zdmi, ještě vzrostl. A objevují se nesčetné otázky: Od kdy existuje Vatikán? Je pevně v italských rukách? Jaká tajemství skrývají vatikánské archivy? Jak velký je jeho majetek? Tyto a mnoho dalších otázek objasňuje Jürgen Erbacher. Ať se jedná o dnešní úlohu švýcarské gardy, nebo o vliv Opus Dei, ať pozoruje postavení Vatikánu ve světové politice, nebo postoje Svatého stolce v ekumeně: Jürgen Erbacher shromáždil ve stručné podobě nejdůležitější odpovědi na téma Vatikán.

O autorovi

Teolog, politolog a televizní žurnalista (ZDF) Jürgen Erbacher žil dlouho jako odborník na Vatikán v Římě.

Úvod

Nejstarší celosvětový hráč

Vatikán fascinuje lidi už celá staletí. Přes tlusté zdi pronikne ven jen máloco, což ho činí pro mnohé tajuplnějším. Zájem ještě vzrostl od doby, kdy se stal papežem Němec. Benedikt XVI., hlava 1,1 miliardy katolíků, sídlí v nádherném renesančním paláci a řídí dějiny nejstaršího celosvětového hráče. Ačkoli je vrchním představitelem nejmenšího státu na světě, má celosvětový vliv. Mnozí v něm vidí jednoho z nejmocnějších mužů – a to bez jediné vojenské divize. Zato má k dispozici správní aparát: římskou kurii.

Při pohledu zvenku je konkrétní fungování centrály katolické církve a trpasličího státu Vatikán jen ztěží pochopitelné. Práce se odbývá za zavřenými dveřmi, kardinálové a preláti jsou mlčenliví – chování, které často vede k divokým spekulacím a které je živnou půdou pro dobrodružné řeči. Předkládaná kniha nahlíží za kulisy Vatikánu, odstraňuje falešné představy a zprostředkovává pohled na běžný provoz a život kurie a papeže. Kdo má ve Vatikánu rozhodující slovo? Patří papež k nejbohatším mužům světa? Může si dělat, co se mu zlíbí? Je švýcarská garda pouhá folklorní skupina, nebo moderní bezpečnostní sbor?

Církev je stará 2 000 let. Dějiny jsou důležitým klíčem k pochopení tajemství Vatikánu. Proto se na začátku nachází krátký přehled vývoje papežského úřadu a světského panování hlavy církve. Ve druhé části je osvětlena z různé perspektivy organizace vatikánského státu a kurie, stejně jako i lidí, kteří tam pracují. Všechny nitky se sbíhají u papeže – je pozemskou hlavou katolické církve a suverénem vatikánského státu. Ve třetí části se hovoří o tom, jak papež činí rozhodnutí, jak vypadá jeho běžný den a jak se vůbec dostane na tuto pozici. Následně jsou rozvedeny některé zvláštní otázky. Vedle úlohy Svatého stolce v ekumenickém hnutí se jedná o politické ambice papeže a otázku, zdali tajný vatikánský archiv je doopravdy tajný.

Dějiny

»Prvním papežem byl Petr«

Vývoj papežského úřadu

Benedikt XVI. je 264. následovníkem apoštola Petra, ale přísně vzato není 265. papežem. Papežský úřad, jak existuje dnes, je výsledkem staletí trvajícího vývojového procesu. Není ještě ukončen. Benedikt XVI. sohledem na ekumenické hnutí vyzval ke zvážení, jak vykonávat papežský úřad, aby už nebyl překážkou jednoty křesťanských církví.

Počátky papežského úřadu

Vmnoha knihách opapežství naleznete seznam papežů– počínaje svatým Petrem až po úřadujícího pontifexe BenediktaXVI. Podobně najdou návštěvníci římské baziliky Svatého Pavla za hradbami vbočních lodích mozaikové medailonky spodobiznami 264 následníků apoštola. Na tyto seznamy je nutno pohlížet srezervou, zejména co se týče doby až do poloviny 2. století. Nejstarší známý seznam biskupů pro Řím sestavil Irenej zLyonu ke konci 2. století.

Raná církev

Římská obec měla jako všechny raně křesťanské obce až do poloviny 2. století kolegiální vedení. Konala se shromáždění obce, jemuž mohly předsedat různé osoby. Ne vždy to musel být biskup (episkopos), vedení mohl převzít také presbyter adiakon. Teprve postupně se vyvinulo vedení obce až kmonoepiskopální struktuře, tedy křízení biskupem. Mělo to různé důvody. Jednak už vkolegiální struktuře býval často mluvčí, jehož funkce se upevňovala, jednak bylo potřeba kvůli různým zavádějícím směrům vučení (např. montanismus) mít vobci úřad, který vykládal víru autenticky. Což zaručoval zejména biskup, jelikož už ve staré církvi panoval názor, že biskup je následníkem apoštolů, tzv. »apoštolské posloupnosti (sukcese)«, atím se vyznačuje zvláštní autoritou.

Montanismus: starokřesťanské hnutí ve 2. století, které věřilo, že přijímá zvěstování Svatého ducha.

Komunitní charakter

Co se týče vzájemného poměru obcí, tak raná církev byla decentralizovaná. Vedle sebe existovaly rovnoprávné asamostatné místní církve. Větší problémy se řešily na regionálních synodech. Biskupové nesli společnou odpovědnost za celou církev. Mluví se také okomunitním charakteru celé církve. Řím byl tedy jedno zmnoha dalších biskupských měst, přednostní postavení před všemi ostatními se vytvořilo teprve postupně.

Zvláštní postavení Říma

Až do poloviny 2. století se oddělovala od ostatních biskupských sídel hlavně ta, která se vztahovala knějakému apoštolu. Jeruzalém, Alexandria, Antiochie aŘím tak získaly určité zvláštní postavení. Vdůležitých otázkách se obracejí biskupové oradu na ty obce, které vzhledem ke svému apoštolskému založení požívají pověsti, že obzvlášť zachovávají tradici. Při takovém vyhranění apoštolských církví připadlo Římu zvláštní postavení, neboť to byla jediná apoštolská církev na západě, kdežto na východě byly tři, později sKonstantinopolem dokonce čtyři. Řím se odvolával přitom na dva apoštoly. Podle tradice tam byl jak Petr, tak Pavel. Nebyli sice zakladateli obce, ale jejich přítomnost se postupně udávala jako stále silnější důvod pro zvláštní autoritu římského biskupského stolce. Misionizace severní Afriky, Galie adalších evropských území vycházela zŘíma. Nově vznikající diecéze se vztahovaly kobci starého hlavního města říše. VŘímě samotném vzniklo po přeložení hlavního města říše do Konstantinopolu vroce 330 mocenské vakuum, které vyplnil římský biskup.

První zapoštolů

Paralelně ktomu se do 5. století, až do funkčního období Lva Velkého (440–461), vyvíjelo teologické zdůvodnění přednostního postavení římského biskupa. Sám Kristus vyzvedl Petra jako Prvního mezi apoštoly, proto tedy titul kníže apoštolů. Toto výjimečné postavení pokračuje nyní vřímském biskupovi coby Petrově nástupci. Římskému biskupovi se však nepodařilo prosadit nároky svého primátu, které se plně dotvořily koncem 4. století, také uvýchodních obcí. Dokonce ina Západě trvalo ještě staletí, než se teorie papežského primátu prosadila vpraxi.

Podkladem pro výklad, že Petr byl prvním apoštolem, je jedno místo vMatoušově evangeliu. Ježíš tam říká Petrovi: »A já ti pravím, že ty jsi Petr; ana té skále zbuduji svou církev abrány pekel ji nepřemohou. Dám ti klíče království nebeského, aco odmítneš na zemi, bude odmítnuto vnebi, aco přijmeš na zemi, bude přijato vnebi.« (Mt, 16,18)

Římský biskup jakopapež

Ve druhé polovině 4. století se poprvé objevil pojem papež (řecky πάππας; latinsky papa – otec) jako označení římského biskupa. Titul se používal původně vřecké oblasti pro opaty abiskupy. Od 5. století ho používá na Západě už jen římský biskup ana Východě patriarchové. Od Řehoře Velikého (590–604) se používá jako výlučné označení úřadu římského biskupa. Pouze koptská církev si ponechává titul papeže pro svého nejvyššího představitele. Oddělila se od latinské církve už po koncilu vChalcedonu vroce 451 kvůli teologickým rozdílům. V11. století se ujalo označení instituce »papežství«.

Papežský úřad vestředověku

Ve středověku se dostává papežství do neklidných vod. Oobsazení Cathedra Petri soupeří římské šlechtické rody. Králové acísaři usilují ozískání vlivu na církev. Do tohoto období patří spor oinvestituru v11. století abulla Unam Sanctam, sníž se Bonifác VIII. vroce 1302 snažil prosadit papežskou univerzální moc ive světských záležitostech, patří tam ivyhnanství vAvignonu anásledné papežské schizma.

Spor oinvestituru: spor mezi světskou acírkevní svrchovaností odosazování kněží.

Od roku 1309 do 1377 sídlili papežové vjihofrancouzském Avignonu, kde se nacházeli pod vlivem francouzských králů. ŘehořXI. na naléhání svaté Kateřiny přesídlil ze Sieny opět do Říma apo jeho smrti vroce 1378 došlo vkurii ke sporu. Francouzští kardinálové neuznali volbu Urbana VI. avAvignonu zvolili protipapeže Klementa VII. Teprve na koncilu vKostnici vroce 1417 byl spor urovnán.

Reformace aosvícenství

Na počátku novověku bylo papežství spojeno snovým bolestným konfliktem. Za reformace ztratila katolická církev od konce roku 1517 velkou část vlivu vseverní, střední avýchodní Evropě. Protireformací se římské církvi podařilo posílit hierarchii, avšak mocenské ztráty to nevyrovnalo. Nejméně od osvícenství v17. a18. století se papežský vliv stále zmenšoval také vkatolických zemích. Když se církevní stát zmenšil ještě více apo vpádu italských jednotek do Říma vroce 1870 zcela zmizel zmapy světa, vypadalo to, že je spapežským státem konec, že přišel oveškerý politický význam. Avšak pod tlakem mizející vnější moci se církev posilovala zevnitř. Vrcholem byla vroce 1870 formulace oprimátu jurisdikce aneomylnosti papeže na I.vatikánském koncilu.

Založení státu Vatikán

Nezávislost papeže učinily opět fyzicky viditelnou lateránské dohody avznik vatikánského státu vroce 1929. Rychle se obnovila jeho politická moc, která ale nespočívala vdivizích, nýbrž vmorální autoritě. Druhý vatikánský koncil potvrdil výsadní postavení papeže jako nejvyššího učitele apastýře církve, váže ho ale na kolegium biskupů, kteří spolu spapežem disponují stejnou výjimečnou mocí neomylnosti aprimátu.

Papež vsobě spojuje hned osm titulů. Je římský biskup, zástupce Ježíše Krista, následník apoštolského knížete anejvyšší biskup (pontifex) univerzální církve. Je italský primas, arcibiskup ametropolita římské církevní provincie asuverénní panovník Vatikánského městského státu. Akonečně je služebníkem služebníků božích. Tento titul se odvozuje od Řehoře Velikého aje použit vmnoha papežských dokumentech.

Tituly papeže

Papež Benedikt XVI. odložil kpřekvapení mnohých vroce 2006 titul patriarcha západu, který nosil římský biskup tradičně od 7. století. Oficiálně to bylo zdůvodněno jako ekumenické gesto; ale právě ortodoxní církve kritizovaly tento čin, který měl zejména dva důvody: jednak přihlíží kvývoji katolické církve, která už nepůsobí pouze vtradičních evropských zemích, nýbrž vsoučasné době velmi sílí zejména mimo jejich hranice, jednak se tak Benedikt XVI. snaží zdůraznit univerzální církevní nárok svého úřadu. Usiluje oto, aby papežský úřad uznaly ijiné křesťanské církve. Když papež odložil titul patriarcha západu, byly oficiálně přejmenovány čtyři patriarchální baziliky vŘímě na papežské baziliky: San Giovanni vLateránu, bazilika svatého Petra, svatého Pavla za hradbami aSanta Maria Maggiore.

»Vatikán je nejstarší stát světa«

Dějiny vatikánského státu

Vznik Vatikánu

»Patrimonium Petri«

Lateránské dohody

Území vatikánského státu