Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. Vladimír Pikora, Ph.D.
Ing. Markéta Šichtařová

Všechno je jinak
aneb Co nám neřekli o důchodech, euru a budoucnosti

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4628. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Tereza Králová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Počet stran 224
První vydání, Praha 2011
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2011
Cover Photo © Tomáš Nosil
Cover Design © Jan Kurel

ISBN 978-80-247-4207-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7550-0 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7551-7 pro formát EPUB

Věnování a poděkování

Báře, Martinovi a jejich následovníkům

S díky za jejich pochopení

Mámě a tátovi věnuje Vláďa

Motto

… Kdoví jestli

jestli jsou na měsíci nějaký stopy

a proč kope kolem sebe kdo se topí

jakej sval to Zemí otáčí

Jak je to s pravdou?

s pravdou se šetří možná proto aby zbyla

je flekatá jak dalmatin je černobílá

chudák holka s dechem nestačí

Všechno je jinak…

Skupina Kabát, skladba Kdoví jestli,

album Corrida, 2006

O autorech

Ing. Markéta Šichtařová

Narodila se 29. 10. 1976.
Vystudovala Vysokou školu ekonomickou v Praze, obory hospodářská politika a finance, absolvovala studijní pobyt v Německu.
Po stáži v ČSOB jako analytik finančních trhů pracovala v letech 2000–2004 jako hlavní ekonom banky Volksbank CZ, a.s. V roce 2004 založila nezávislou analytickou a konzultační společnost Next Finance, s.r.o., zabývající se prognózami finančního trhu i makroekonomiky, která působí jako jediná svého druhu v ČR i na Slovensku a byla několikrát oceněna za přesnost prognóz. Ředitelkou společnosti je dosud.
V letech 2006–2007 působila jako poradkyně ministra financí ČR.
Má tři makléřské diplomy Komise pro cenné papíry (pro obchodování s investičními instrumenty, pro obhospodařování portfolií a poradenskou činnost a pro finanční deriváty).
Je autorkou řádově několika tisíc článků a expertních komentářů na téma ekonomika a finance pro české a slovenské televize, rozhlasové stanice, noviny a další. Několik let patří mezi nejcitovanější ekonomy v ČR i na Slovensku. Pravidelně publikuje například na blogu idnes.cz.
V roce 2011 jako spoluautorka klipu „Nechceme se pást“ tvrdě kritizujícího vládní návrh penzijní reformy přispěla k vyvolání veřejné diskuse na toto téma.
Je vdaná za Vladimíra Pikoru, má 2 děti.

Ing. Vladimír Pikora, Ph.D.

Narodil se 3. 8. 1977.
Vystudoval Vysokou školu ekonomickou v Praze, obory hospodářská politika a finance, kde v roce 2007 získal doktorát z ekonomie. Během studia absolvoval studijní pobyt ve Francii.
V letech 2001–2006 pracoval nejprve jako analytik finančních trhů, později jako hlavní ekonom banky Volksbank CZ, a.s. V roce 2006 se připojil k nezávislému analytickému domu Next Finance, s.r.o., zabývajícímu se prognózami vývoje finančního trhu i makroekonomiky, který působí jako jediná společnost svého druhu ve střední Evropě. Jako hlavní ekonom této společnosti pracuje dosud.
Má makléřské zkoušky Komise pro cenné papíry a dvě státní zkoušky z angličtiny.
Je autorem řádově několika tisíc článků a expertních komentářů na téma ekonomika a finance pro české a slovenské televize, rozhlasové stanice, noviny, časopisy apod. Stabilně patří mezi nejcitovanější ekonomy v ČR.
Pravidelně také přednáší pro komerční podniky i finanční instituce v ČR i na Slovensku o aktuální ekonomické situaci a výhledu do budoucna.
V roce 2011 se stal spoluautorem klipu „Nechceme se pást“.
Je ženatý s Markétou Šichtařovou, má 2 děti.

Úvod

Schválně – myslíte, že penzijní reforma a kojení dětí mají něco společného?

My si myslíme, že hodně.

Překvapení? Hned s dovolením vysvětlíme.

Naše maminky vždy vyprávěly, jak hned v porodnici někdy v sedmdesátých letech automaticky vyfasovaly krabici sunaru, aby prý měly „do prvních dnů“ železnou zásobu. A jak hned cestou z porodnice se vždy auto odvážející týdenní miminko domů (ze kterého „šťastný“ otec dosud nezahlédl víc než kanýry na pevně zavázané zavinovačce) stavilo v nejbližší lékárně, která byla při cestě, a onu nafasovanou zásobu sunaru doplnilo o další kousky.

Tehdy – v sedmdesátých letech – se prostě pevně věřilo, že umělá výživa je pro miminko to nejlepší možné. Že dítě musí jíst přesně po čtyřech hodinách (a běda, když jí častěji). Kojení by se matka měla pokud možno vyhnout (maminky už většinou nedokázaly vysvětlit, proč se věřilo, že by umělá výživa měla být lepší). A pokud už někdo „náhodou“ kojil (fuj, takové středověké praktiky!), pak si dal velký pozor, aby s tím skončil do tří měsíců.

Ono se vlastně tehdy věřilo ve vícero věcí… Třeba že dítě musí být po narození odděleno od matky. Nebo že nejlépe dítěti prospěje, když se hned pár vteřin po narození vymáchá pod kohoutkem s tekoucí (pokud možno studenou) vodou. (To abychom se dítěti za ten vstup do života hned na začátku pěkně pomstili a aby mu mohlo zůstat podvědomé trauma asi navždy.)

No a pak přišla devadesátá léta. A najednou se začaly prodávat knihy pro novopečené maminky, kde se jim hezky polopaticky vysvětlovalo, jak je kojení důležité pro správně fungující imunitní systém, jak prý je nejlepší prevencí proti vzniku alergií a jak umělou výživu má mít jen to nešťastné miminko, u kterého kojení prostě nejde…

Co se to v té společnosti stalo, že najednou tolik obrátila?

Vlastně nic podstatného. Jenom přešel jeden cyklus celospolečenské pověry. Takové pověry, které jsou akceptovány společností bezvýhradně, se prostě ve společnosti vždy objevovaly a objevovat budou.

Tyto celospolečenské pověry mají vždy několik společných rysů.

Zaprvé jim věří drtivá většina společnosti. Jako všechny matky věřily, že pro své děti dělají to nejlepší, když do nich hustí sušené kravské mléko, které příroda vynalezla (tedy ještě než bylo usušeno a doplněno pár éčky) pro telata.

Zadruhé jsou podporovány a upevňovány nějakou skupinou osob, která má v dané epoše výsadní postavení. Ve středověku církev, dnes vědci či experti – ať už se jim říká lékaři nebo třeba ekonomové. Typické je, že když o této privilegované skupině hovoří většinová společnost, označuje ji slůvkem „oni“: „Oni říkají, že děti smí jíst jen po čtyřech hodinách!“ A mlčky se předpokládá, že „oni“ mají patent na rozum.

Zatřetí se ve spojení s danou pověrou obyčejně používá buď výraz „muset“, nebo „nesmět“: „Děti se musí krmit po čtyřech hodinách, děti se nesmí krmit častěji!“ Veřejnost, která tyto výrazy používá, obyčejně totálně ignoruje pravou podstatu výrazů „muset“ či „nesmět“ – totiž musí se dodržovat a nesmí se porušovat zákon, ústava, pravidlo. To je správný význam těchto výrazů. Pokud se však začnou používat ve spojení s takovou celospolečenskou pověrou, najednou pověra získá punc, jako by byla chráněna psaným zákonem.

Začtvrté jsou tyto celospolečenské pověry odůvodňovány nějakým argumentem, kterému drtivá většina společnosti nerozumí do detailů, ale který se na první pohled, pokud jej nerozebíráme příliš do hloubky, tváří velmi logicky: „Umělá výživa je pro dítě to nejlepší, protože obsahuje všechny potřebné živiny a odpovídá nejnovějším vědeckým poznatkům.“

A zapáté: Pokud se někdo této pověře postaví, je div ne kriminalizován. V nejlepším případě je jím opovrhováno jako předpotopním zpátečníkem. A většinová společnost začne takového rebela vytlačovat ze svého středu. Takže nakonec Giordano Bruno, který byl přesvědčen o tom, že Země ani Slunce nejsou středem vesmíru, skončil na hranici.

A které že pověry to jsou? Jen namátkově: Kojit je špatné. Svět je placatý. Jíst instantní pokrmy je zdravé a praktické. Na důchod si musíme spořit ve fondech.

Ano – tvrzení, že „na důchod si musíme spořit ve fondech“, splňuje všechny znaky této celospolečenské legendy, která vždy čas od času přijde, aby se k ní později společnost s posměšky otočila zády.

Tomuto tvrzení věří většina společnosti. Toto tvrzení je podporováno většinou politiků a ekonomů. „Oni“ říkají, že přechod na fondový systém je nutný. Podle „nich“ si musíme spořit ve fondech kvůli demografické situaci – studie to prý jasně spočítaly. A zpochybňovat to prý může jen hlupák, který chce ožebračit důchodce.

Potíž je v tom, že s celospolečenskými legendami se neskutečně špatně bojuje. Ve společnosti totiž není poptávka po jakékoliv změně. Býti ovcí, která si nechá diktovat oficiální názor shůry, je přece tak pohodlné. A argumenty lze předkládat je těžko, protože je nikdo nechce slyšet – ještě než je vyslovíte, jste preventivně umlčeni. Společnost totiž k těmto tématům nechce přistupovat věcně, ale dogmaticky.

Tedy dokud se cyklus neotočí. Abychom totiž nezapomněli – šestý společný rys těchto legend je, že mají svůj cyklus, podobně jako třeba ekonomika. Nejdřív jsou na vzestupu, poté na vrcholu, potom na ústupu – a pak většinou přichází jiné dogma, přesně opačné, popírající to původní.

S podobnými dogmatickými postoji se ale v dnešním světě setkáváme skoro na každém kroku. Penzijní reforma je jen jedním z mnoha příkladů. Pak je tu ještě zdravotní reforma. Státní regulace. Stále větší zasahování státu do života všech – od kontrol na letišti až po předpisy o bezpečnosti práce. Anebo euro – společná evropská měna. Takovou celospolečenskou legendou – u které ale už velmi brzy přijde, či dokonce možná již začala fáze ústupu – je tvrzení, že eurozónu a euro musíme udržet, ať to stojí, co to stojí.

Rozhodli jsme se risknout, že budeme (upřímně doufáme, že jen obrazně) upáleni na hranici jako Giordano Bruno. Protože bourání těchto celospolečenských legend pozoruhodně osvobozuje. Rozhodli jsme si říct, co si o nich myslíme. To proto vznikla tato kniha. Jsme ekonomové – proto si všímáme hlavně politicko-ekonomických témat, právě k nim máme nejvíc co říct. Ale to neznamená, že náš život není sešněrován dalšími desítkami celospolečenských legend, které z nás dělají ovce a udržují nás svým způsobem v poslušnosti.

V kultovním filmu Matrix dostane hlavní hrdina na výběr ze dvou pilulek: po spolknutí jedné se probudí doma a nebude si nic pamatovat. Bude nadále spokojenou ovečkou ctící systém. A nebude pochybovat.

Po spolknutí druhé pilulky ovšem už nebude cesty zpět. Už nikdy neuvidí svět stejnýma očima jako dosud. Nejednou pochopí, že celý svůj dosavadní život žil jakoby s páskou přes oči.

Nuže, jakou pilulku byste volili vy? Pokud pilulku zapomnění, odložte tuto knihu. Hoďte ji do koše. Anebo ještě lépe – spalte ji. Je to jen na vás.

Pokud ovšem volíte pilulku poznání, potom vězte, že poznání spočívá hlavně v tom, že špatné je každé dogma. Tudíž ani my si nečiníme patent na rozum. Nechceme celospolečenské legendy obracet do jejich opačného extrému. Nechť tedy nejsou naše myšlenky chápány jako jiné dogma, ale nechť prostě jen zasejí semínko pochybností, že možná je všechno jinak.

Markéta Šichtařová a Vladimír Pikora

Důležité upozornění

Vzhledem k tomu, že kniha popisuje aktuální dění, a vzhledem k uzávěrce textu je možné, že v době vydání již některé skutečnosti budou mírně zastaralé, situace na finančním trhu posunutá, zákony změněné… Navzdory usilovné snaze autorů do posledního možného okamžiku aktualizovat všechny změny nelze plnou aktuálnost zaručit. Nicméně více než na technických detailech v této knize záleží na logice a podstatě věci. V tomto smyslu je kniha zcela nadčasová.

1 Penzijní reformakapitola

Jak to všechno začalo

Vladimír Pikora

„Co takhle proklepnout si trochu tu Bezděkovu zprávu? Nebude to trvat dlouho abude se rozhodovat odůchodové reformě… Aměli bychom si to taky trochu propočítat, ne?“

Psal se červen roku 2010. Dovolená na spadnutí, počasí lákalo ke všemu, jen ne kpráci. Ajá tušil, že se můj návrh nesetká uŠichtařové svelkým nadšením. Atak jsem zkusil co nejvíc ledabyle nadhodit, jako by se nechumelilo, že „bychom si to měli trochu propočítat“. Vtu chvíli jsem měl štěstí, že vdosahu nebyl žádný mobilní telefon, notebook, těžítko ani jiný předmět, který by se po mně dal hodit. Soudě podle jejího výrazu, představa potenciálně volných červnových dnů vyměněných za analýzu Bezděkovy zprávy zjevně připadala Šichtařové asi stejně tak přitažlivá jako představa sexu stchyní.

Ovšem když její pětiminutový monolog obsahující úctyhodnou sbírku pro mne do té doby neznámých výrazů pominul, protože si již očividně na žádný další nemohla vzpomenout, musela uznat, že něco na tom bude. Ano, dovolená byla na spadnutí apráce na důchodové reformě vypadala vtu chvíli mimořádně nezáživně. Ale taky byla pravda, že diskuse openzijní reformě velmi pomalu, ale jistě začínala nabírat na obrátkách, abylo racionální čekat, že otázky typu „Jak moc je výhodné či nevýhodné to aono?“ se brzy pohrnou. Aže musíme být připraveni. Atak jsme se opět jednou pokusili sami sobě vsugerovat, že venku je vlastně velmi ohavné horko, že máme pylovou alergii, atudíž nás všechny ty kvetoucí rostliny venku jen obtěžují, aže dovolená včervnu je vlastně kničemu, protože je vrchol sezóny avšude jsou tuny turistů, aponořili jsme se do tajů Bezděkovy zprávy.

Netrvalo to ani den, adalší sugesce onevlídném počasí už nebyla zapotřebí. Návrh důchodové reformy zroku 2010 nás pohltil. Azděsil. Velmi brzy jsme si uvědomili, že ktomu chceme něco říct. Tehdy jsme ale ještě netušili, jak složitá cesta je před námi. Ajaký budeme muset použít kalibr. Aže opár měsíců později znás budou kvůli reformě amatérští herci stlustými ponožkami na nohou arádiovkou na hlavě.

Prý je to bez rizika. Jo? Fakt?

Vladimír Pikora

Slyšeli jsme to všichni. Minimálně od roku 2000 se otom mluví skoro pořád. Že je třeba změnit důchodový systém, protože je dlouhodobě neudržitelný vzhledem kdemografickému vývoji.

Ono není zas tak těžké na to přijít. Kdo si pamatuje Šichtařovou ještě někdy kolem roku 2000, potvrdí, že se na ni dalo jakžtakž dívat ibez make-upu. Dnes se na ni dá dívat pořád– ale jenom po usilovné hodinové práci maskérky. Když po ránu rozespale mžourá do monitoru ase zalepenýma očima se pokouší vypít toner do tiskárny namísto kávy, nenechá nikoho na pochybách, že stárne. Ještě takových pět let abude moci začít učit dějepis, protože si valnou část událostí bude sama pamatovat. Tedy– ne že bych byl já proti zubu času rezistentní, ale co si budeme nalhávat, muži sčasem jen zrají jako víno. Každopádně rostoucí kvalifikace Šichtařové coby dějepisářky amá rostoucí zralost amužnost jasně ukazují, že stárnutí populace je nezpochybnitelný fakt.

Avšimli si toho iekonomové apolitici. Tudíž diskuse openzijní reformě je skutečně dlouhá. Úplně první reformní kroky se totiž objevily už vroce 1994 se vznikem penzijního připojištění. Vprůběhu času však bylo zřejmé, že bude nutné přistoupit kdalším změnám, které budou drastičtější. Vroce 2004 tak vznikla tzv. Bezděkova komise, která vroce 2005 publikovala zprávu hodnotící přístup jednotlivých politických stran kreformě důchodů. Výsledkem této analýzy byla však jen další vyjednávání politiků ahašteření, které vedlo do ztracena. Systém zreformován nebyl.

Počátkem roku 2010 proto byla Bezděkova komise opět povolána na scénu. Tentokrát byla ale značně pozměněna azvůdčích osobností zůstal vkomisi vlastně jen samotný Vladimír Bezděk. Akomise následně přišla snávrhem nového důchodového systému. Právě soním návrhem, který jsem včervnu 2010 zatoužil hlouběji prozkoumat, což tolik znechutilo dovolenkově naladěnou Šichtařovou, že jsem se jen díky šťastné shodě náhod vyhnul bližšímu seznámení své hlavy sjejím mobilním telefonem.

Již počátek hlubší analýzy stávajícího inově navrženého systému začal ukazovat řadu nezodpovězených otázek. Musí být systém reformován právě touto cestou? Co to komu přinese? Je skutečně nezbytné systém vůbec reformovat? Aco podvody známé zdob privatizace anásledně ze státních zakázek– nezmění jen svou podobu anebudou směřovat právě do penzijní reformy? Nemůže se plánovaná reforma stát největším finančním průšvihem posledních let?

Odpovědi na tyto otázky můžeme nalézt jen tehdy, pokud detailně prozkoumáme stávající stav ijeho možná řešení. Atak jsme prostudovali mnoho stovek stran. Mimochodem– všechny naše zdroje byly veřejné, většina znich pochází ze státní sféry.

Stávající stav aneb Na čem jsme

Vezmeme-li vúvahu, jaký– sprominutím– maglajz vzniká včeském právním systému kvůli permanentním změnám jak zdílny zákonodárců, tak zdílny Ústavního soudu, je samotné zorientování se vtom, která že verze je platná právě nyní, téměř heroický úkol. Ovšem vzákladních rysech je jasno: Vsoučasnosti (koncem roku 2011) je český důchodový systém složen ze dvou pilířů. První tvoří povinné průběžně financované důchodové pojištění (Pay-As-You-Go = PAYG). Druhý pilíř tvoří dobrovolné soukromé penzijní připojištění se státním příspěvkem (PPSP). Nynější druhý pilíř se ovšem po spuštění důchodové reformy už nebude jmenovat druhý, nýbrž třetí. Adruhý se nově zavede.

Abychom vtom udělali trochu jasno, budeme nadále soukromé penzijní připojištění se státním příspěvkem (tedy to, co dnes funguje) označovat za třetí pilíř. Budeme-li mluvit opilíři druhém, budeme mít na mysli onen pilíř nově zaváděný na základě penzijní reformy.

První pilíř: jistota

První pilíř je tvořen průběžným systémem PAYG. To je léty prověřený systém. Poprvé ho použil již vosmdesátých letech 19. století německý kancléř Otto von Bismarck– abyl to geniálně jednoduchý nápad. Výhodou systému je jeho trivialita. Krátkodobě se prostě nedá nabourat. Princip spočívá vtom, že dnešní aktivní generace platí důchody dnešní již neaktivní generaci. To, co se dnes vybere, se „téměř hned“ zase vyplatí. Peníze se nikdy nekumulují, neinvestují, atudíž téměř není možno je promrhat při nepovedené sázce na vývoj finančního trhu anebo rozkrást při vytunelování fondu (ato ani při legendární české tunelářské invenci). Nehrozí, že by někoho lákal velký balík peněz čekající pod správou soukromé instituce na zestárnutí jedné generace.

Systém je založen na mezigenerační solidaritě. My platíme na důchody našim rodičům. Naše důchody budou platit naše děti. Vše vychází zpředpokladů, že dva dospělí lidé mají vprůměru aspoň dvě děti. Jenomže ouha. Tento předpoklad vposledních letech přestává platit. Se svými dvěma dětmi bych měl být průměrem nebo dokonce lehce pod ním– apřece mám občas při rozhovoru sněkterými vrstevníky podivný dojem, že se vporovnání snimi množím jako bílá myška.

Jedním zpodstatných, ikdyž často neprávem opomíjených rysů průběžného systému je, že stát ručí za to, že důchodce svou penzi prostě dostane. Třeba neručí za to, jak bude vysoká– ale nějaká bude. Pojistné na důchodový systém se vede na samostatném účtu státního rozpočtu. To není nepodstatná informace. Ne že bych překypoval důvěrou vefektivitu státní správy peněz. Ale když už jednou velký balík peněz na důchody spravuje stát, odpadá mu motiv snažit se tento balík získat ze soukromých fondů jako vzemích, kde větší díl peněz na důchody spravují soukromé instituce. Narážím kupříkladu na Maďarsko, kde peníze vsoukromých fondech byly prakticky zestátněny poté, co stát neodolal jejich lákadlu. Co je již jednou státní, není jaksi potřeba znovu zestátňovat, že. Udělat kozla zahradníkem mívá isvá pozitiva.

Pojistné na důchodové pojištění nyní činí 28% změsíční hrubé mzdy zaměstnance. Oficiálně vzato, část platí zaměstnanec, část zaměstnavatel. Ovšem prakticky to je vlastně jen fiktivní rozdělení. Má to asi takovou logiku jako tvrdit, že levá polovina vašeho nového zlatého retrívra patří manželce apravá polovina manželovi. Pro zaměstnavatele je coby jeho náklad na pracovní sílu relevantní celý odvod státu. Stejně tak zaměstnance zase zajímá jeho čistý příjem bez úplně stejného celého odvodu. Stát tak jenom maskuje rozepsáním na různé položky, kolik peněz je mu vlastně zmezd odváděno.

Průběžný systém přitom lze průběžně pozměňovat. Ekonomové tomu říkají překalibrovávat. Můžeme totiž vmalých krocích měnit jeho příjmy avýdaje. To by mělo zabránit, aby se systém jako celek zcela zhroutil, pokud by se například demografická situace vyvíjela vjeho neprospěch. Je to vlastně zcela logické, přirozené, aokolí se tomu povětšinou dokáže plynule přizpůsobovat. Šichtařová odpustí, ale opět je dokonale názorným příkladem: Pokud by se svým stárnutím zacházela tak, že by nejprve nepoužívala vůbec žádný make-up adnem dosažení třicítky by zaměstnala na plný pracovní úvazek maskérku aještě plastického chirurga, asi by se všichni zúčastnění druhý den poté nepěkně lekli. Jelikož však svůj make-up přizpůsobuje zubu času plynule, milosrdně tím vsobě isvém okolí vzbuzuje dojem, že se vlastně zroku na rok zase tak moc nemění.

Vnejhorší variantě je možné jen to, že překalibrace přijde pozdě, aže tudíž budou lidé vdůchodu dostávat podstatně méně. Nehrozí však varianta, že by nedostávali vůbec nic. Dokonce třeba ivextrémním případě státního bankrotu, který jsme po posledním dění vjižní Evropě museli vydolovat skoro zhistorického zapomnění, je poměrně těžko představitelné, že by stát nevyplácel vprůběžném systému vůbec žádné důchody. Jenomže někteří politici si to občas příliš zjednodušují. Hází výrazy, jako že „nebude na důchody“. Atím veřejnost matou.

Ano, čtete dobře– průběžný systém prostě bude na rozdíl od jiných systémů fungovat vždy. Jen je vtom nejhorším případě možné, že bude vyplácet velmi, velmi nízké důchody. Ato se vporovnání sjinými systémy počítá. Ujiných systémů hypoteticky mohou hrozit– vextrémním případě– důchody nulové.

Důchody se nesnižují. Důchody se reformují.

Pro účely makroekonomického modelování (klid, stím se tu teď nevytasím) lze říci, že příjmy prvního důchodového pilíře PAYG jsou dány hlavně třemi faktory: vývojem průměrné mzdy, vývojem pojistné sazby apočtem zaměstnaných osob.

Když se budeme chtít tvářit ohromně zasvěceně, můžeme to všechno shrnout tak, že systém je ovlivňován jednak růstem produktivity práce vekonomice ajednak demografickými faktory. Pokud tedy budeme dostatečně zvyšovat produktivitu práce třeba investicemi či technologickým vybavením (prostě namísto vidlí začneme nejprve používat traktory apak místo traktorů na člověku nezávislé roboty), mohli bychom čistě hypoteticky systém financovat do aleluja. Nicméně vyšší mzdy také včase vedou kvyšší cenové hladině, tedy kinflaci. Nelze tak spoléhat na to, že vyšší produktivita práce systém vyléčí. Reálně (ve stálých cenách) výnosy ovlivňují hlavně demografické faktory– konkrétně míra porodnosti amigrace. Zatímco porodnost nedokážou politici dlouhodobě výrazně ovlivnit (ačkoliv rádi tvrdí, že postaví víc školek ahned prý budeme mít víc dětí), mají celkem kontrolu nad migrací. Zavřít ostnatým drátem hranice, nebo naopak ostnatý drát před kamerami přestříhat je trochu snazší než donutit ženy rodit víc dětí. Systém PAYG lze tedy reálně zachránit jen vyšší imigrací. Případná vyšší porodnost generovaná vládními programy podporujícími rodinu bude dlouhodobě spíš jen kapkou moři.

Takže: Zatímco příjmy systému stát nemá úplně pod kontrolou, má pod kontrolou jeho výdaje– tedy výši důchodů.

Výše důchodů je totiž ovlivněna vzorcem výpočtu důchodu avalorizacemi. Vzorec je samozřejmě možno vprůběhu času postupně měnit, což je ostatně realita posledních let. Auž jsme utoho.

Důchody je totiž zpolitických důvodů složité snižovat. Snížení důchodů je tedy třeba nějak pěkně marketingově zaobalit. Funguje to podobně jako smým telefonním operátorem. Vždy, když mne donutí nějakým záhadným trikem, který prohlédnu až poté, koupit nějakou další azhola zbytečnou službu, místo aby mi poděkoval za „koupi“, poděkuje mi za „spolupráci“. Anejspíš doufá, že když se budu domnívat, že spolupracujeme, nepovšimnu si, že jsem svým nákupem odlehčil peněžence. Apodle stejného principu se vpraxi dost často „snižování důchodů“ říká „důchodová reforma“.

Mimochodem– zajímavostí, kterou uvádí Bezděkova komise, je, že zanalýzy, kdo na systému relativně nejvíc vydělává, vychází vrámci velkých skupin ženy. (Více viz zpráva tzv. první Bezděkovy komise– Bezděk akol. /2005/.) Unich je díky vyššímu průměrnému věku dožití také vyšší výnos ze systému. Lze proto intuitivně čekat, že vbudoucnu vzniknou tlaky kvyrovnání výnosů umužů ažen. To by vextrémním případě mohlo hypoteticky vést až ktomu, že budou ženy odcházet do důchodu později než muži. Že by tak emancipace dosáhla nových rozměrů?

Třetí pilíř: divoká karta

Takže tu máme průběžný státní systém označovaný jako první pilíř. Apak tu máme obavu, že populace bude stárnout, že veřejnost nebude politikům dlouho baštit trik se snižováním důchodů pod hlavičkou penzijní reformy aže zkrátka výše státem vyplácených důchodů by nemusely přinášet všeobecné nadšení. Atak vzniklo takzvané penzijní připojištění. Neboli do budoucna třetí pilíř.

Systém penzijního připojištění se státním příspěvkem vznikl vroce 1994 na základě zákona č. 42/1994 Sb. Smyslem bylo připravit půdu pro to, aby vbudoucnu nespoléhali všichni jen na stát. Vroce 2009 se systému účastnilo zhruba 4,4 mil. lidí, kteří měli ke konci roku 2009 celkově vpenzijních fondech uloženo 200,8 mld. Kč. Počet účastníků aobjem uložených peněz se trvale zvyšuje. Nicméně růst je každým rokem pomalejší aje jasné, že brzo ustane, protože téměř každý, kdo mohl ahlavně chtěl vstoupit do systému, tak už učinil. Roste také počet účastníků, kterým na jejich penzijní připojištění přispívá zaměstnavatel.

Na první pohled by se mohlo zdát, že problém důchodů byl penzijním připojištěním vyřešen. Nebyl.

Když jsem se narodil, rodiče navštívil pojišťovací agent. Byť vládl všeobjímající socialismus, pojišťovací agent kupodivu zjevně ovládal mnohé prodejní finesy, které dnes považujeme za tvrdě kapitalistické. Věděl například, že po narození miminka se nezanedbatelný počet rodičů nachází vponěkud povzneseném stavu ducha, ajsou tudíž ochotni spáchat mnohé nerozumy. Atak imoji rodiče se dopustili onoho nerozumu, že se uvázali platit mi každý měsíc 100 korun na životní pojistku. Ana sedmdesátá léta to nebylo zrovna málo peněz. Jak čas plynul, platili 100 korun stále– jenom už to nebyla původní životní pojistka, ale jeden zprvních penzijních fondů. Až jsem jednoho slavného dne dosáhl dvaceti let. Irodiče se rozpomněli na naspořené peníze, vyštrachali zaprášené desky ase slovy „teď už se oto starej sám“ mi je předali. Nutno říci, že to už jsme se nacházeli vletech devadesátých. A100 korun měsíčně už zase tak velké peníze nebyly. Po návštěvě pojišťovny za účelem dotazu, kolik mám na svém účtu naspořeno, se omne chvíli pokoušely mrákoty, protože sen okoupi ojeté škodovky se rozplynul. Ještě ten den jsem peníze vybral, účet zrušil, přidal své úspory zbrigády akoupil ojetý walkman. Stal jsem se názorným příkladem toho, včem tkví hlavní problém penzijního připojištění.

Problémem je nízký průměrný měsíční vklad. Ten činí necelých 480 Kč (údaj kroku 2010). Optimisté by si mohli myslet, že to jsou jen porodní problémy aže se vše časem usadí– rozumějme: vklad se zvýší. Neusadí. Podíl vkladu na průměrné mzdě totiž klesá. Jinými slovy, lidé se kdysi rozhodli, že budou platit měsíčně třeba 400 nebo 600Kč, atuto částku vprůběhu času nezvyšují, ačkoli se jim dlouhodobě zvyšuje příjem.

Avedle toho lze vysvětlit nízkou měsíční úložku idaňovým zvýhodněním. Výtěžnost daňového zvýhodnění je maximalizována, když lidé spoří 1500 Kč měsíčně. Jít nad tuto částku se už daňově vyplácí stále méně.

Ukončení penzijního připojištění

Je jenom málo činností, které člověk dělá pro požitek znich samotných. Pár milých bláznů si sice občas koupí veterána Jaguára E, ročník 1976 pro samotný požitek zjízdy, ale zbývajících více než 99% lidí si auto pořizuje proto, aby se dopravili odněkud někam. Takže celá legrace spenzijním připojištěním tu logicky není proto, abychom měli radost, jakou část ze svého platu můžeme každý měsíc obětovat, ale proto, abychom si při odchodu zpráce do důchodu mohli přilepšit. Otázka, jak penzijní připojištění ukončit, je tedy zcela zásadní.

Pozor– teď se bavíme openzijním připojištění neboli obudoucím třetím pilíři. Ukončení nového druhého pilíře je, abych tak řekl, poněkud tristní– ale ktomu se ještě dostaneme.

Na konci penzijního připojištění získává účastník podle svého výběru buď jednorázové vyrovnání, nebo mu je vyplácena do konce života penze. Ta se odvíjí od tabulkové střední délky života ajím naspořené částky. Pokud má někdo to štěstí, že se dožije vyššího než „tabulkového“ věku, je mu penze vyplácena znevyplacených penzí těch účastníků, kteří se naopak dožijí věku nižšího.

Asi není moc těžké uhádnout, která varianta vede.

Správně, lidé vsoučasnosti druhý pilíř ukončují téměř vždy tím, že si naspořenou částku vyberou jednorázově. Doživotní výplatu penzí volí jen málokdo. Aasi nebude ani moc těžké uhádnout oba hlavní důvody.

Především lidé mají zdevadesátých let špatné zkušenosti sprivatizačními fondy. Takže nyní preferují likviditu, nad níž mají kontrolu. Výplata veškeré naspořené částky naráz je prostě pro střadatele bezpečnější. Apak, naspořená částka je ve většině případů tak malá, že nemá smysl ji dělit na pravidelně vyplácené částky. (Více se lze ktomuto tématu dočíst vprvní adruhé zprávě Bezděkovy komise– tzn. Bezděk akol. /2005/ aBezděk akol. /2010/.) K31. březnu 2010 měl účastník průměrně uloženo vpenzijním fondu 45 240 Kč. Vzhledem kvýši průměrného platu vté době by to většině lidí vystačilo na financování dvou až tří měsíců života při nezměněné životní úrovni, na kterou byli zvyklí zdoby, kdy pracovali.

Takto nízká průměrná naspořená částka je samozřejmě špatnou zprávou pro penzijní fondy, jejich klienty, jejich zastánce ahlavně jejich majitele, tedy akcionáře penzijních fondů. Ti by ztoho rádi měli víc. Kdyby peníze ve většině případů zůstaly vsystému až do smrti účastníka vpodobě doživotní renty, mohl by na jejich obhospodařování fond profitovat ještě omnoho let déle. Co stím asi penzijní fondy budou chtít dělat? No jasně, nabízí se lobbování! Bylo by víc než logické čekat, že lobby fondů bude tlačit na to, aby nebylo možné vyplatit naspořenou částku naráz. Peníze přitom nemusí zůstat jen vpenzijním fondu. Polívčičku si mohou přihřát iživotní pojišťovny, které bývají spenzijními fondy vjedné finanční skupině– rozumějme: patří stejným akcionářům. Naspořené peníze mohou tedy při ukončení spoření zamířit zfondů do životních pojišťoven, které ve světě běžně nabízí důchodcům vyplácení anuit až do smrti. (Ehm– jakže to je vposledním návrhu penzijní reformy? Správně, vnově zaváděném pilíři není možno naspořené peníze vybrat.)

Vrámci zachování objektivity však musíme připustit, že nemožnost vybrat si celou naspořenou částku při dosažení důchodového věku určité racionální jádro má. Například společnost Deloitte ve své zprávě pro Ministerstvo práce asociálních věcí zroku 2009 uvádí: „Povinný nákup anuity anemožnost vybrat naspořené prostředky formou programového výběru zabrání antiselekci. Pokud by existovala neomezená možnost volby mezi programovým výběrem aanuitou, volili by výplatu anuit zdraví jedinci sdlouhou střední délkou života. Naopak programový výběr by preferovali jedinci sočekávanou krátkou délkou života. Poskytovatelé anuit by toto riziko promítli do cen anuit. To by vedlo vprůměru kvyšším nákladům na anuity anižším důchodům.“ Zjednodušeně alidsky řečeno: pokud by měli čerství důchodci svobodnou volbu, zda vybrat naspořené peníze naráz, anebo si nechat vyplácet pravidelný důchod, doživotní důchod by typicky volili hlavně ti, kterým jejich okolí často říká, sprominutím, „baba (dědek) na zastřelení kypící zdravím“. Ati by si důchody užívali dalších čtyřicet let. Aby je pojišťovny ufinancovaly, musely by důchody snížit. Abyli bychom tam, kde na začátku, totiž unízkých důchodů. Na to je však jednoduchý protiargument: nemožnost vybrat si celou naspořenou částku je, jemně řečeno, nespravedlivá ktomu, kdo jeden den vstoupí do důchodu, druhý den zjistí, že má nevyléčitelnou nemoc, rozhodne se tudíž vyrazit si narychlo zkopýtka vKaribiku, anajednou se nemůže ke svým penězům dostat.

Proč se spoří tak málo?

Ale když je tedy hlavním problémem penzijního připojištění nízká pravidelně spořená částka, proč se nespoří jednoduše víc?

No proč– důvod je prostý. Vsoučasnosti je ještě státem garantovaný důchod relativně vysoký. Alidé už teď na důchody ze své mzdy odvádí procentuálně celkem dost peněz vprůběžném systému. (Více ktomuto tématu se lze dočíst vprvní idruhé zprávě Bezděkovy komise, tzn. Bezděk akol. /2005/ aBezděk akol. /2010/.) 28% odváděných pravidelně státu ze mzdy není zrovna málo. Kdo by si chtěl pravidelně odtrhovat od pusy ještě víc?

Atak zastánci většího zapojení fondů do systému musí docílit toho, aby se sice celkové odvody na důchody (se všemi pilíři) již nezvyšovaly, protože jsou už teď dost vysoké, ale současně aby se zvýšily úspory do fondů. Tedy aby se snížily odvody do průběžného systému. To sníží státem aprůběžným systémem vyplácené částky. Aby tedy lidé byli naprosto tržně motivováni květší účasti ve fondech. Pro fondy tudíž není výhodné, aby si lidé spořili ve fondech dobrovolně, navíc, nad rámec stávajícího průběžného systému. Pro fondy je naopak výhodné, aby co nejvíc peněz bylo vyvedeno ze státního průběžného systému směrem do fondů. (Připomíná vám to poslední návrh penzijní reformy? Bingo.)

Ovšem to, že lidé už ze svých mezd odvádějí příliš, není jediný důvod, proč se do fondů zrovna nehrnou. Dalším důvodem je nízké zhodnocení vkladů.

Penzijnímu fondu totiž ze zákona vyplývá povinnost garantovat, že se účastníkovi nesníží výše „naspořených prostředků“. To je mimochodem docela legrační. Nakázat fondu, že nesmí znehodnotit vložené peníze, je tak trochu jako nakázat společnosti sručením omezeným, že nesmí mít ztrátu, aživnostníkovi, že nesmí zbankrotovat. Tedy já nevím, jak vy, ale já neznám jediného živnostníka, který by toužil po bankrotu. Ataké neznám jediného živnostníka, který zkrachoval akterému by vtom býval zabránil zákaz od státu. Jistě, penzijní fondy se mohou vynasnažit dodržet zákon auložené peníze neznehodnotit třeba tím, že budou investovat obezřetně. Apokud se jim to přesto nepodaří, může ztrátu „dotovat“ akcionář fondu. Ale nevím, nevím, jak moc jim to bude platné, když třeba jejich velmi obezřetně nakoupené státní dluhopisy se stanou bezcennými poté, co to dotyčný stát vydávající ony státní dluhopisy poněkud přežene se schodkem svých veřejných financí ausmyslí si zbankrotovat.

Nicméně, ať tak či onak, povinnost „nemít ztrátu“ každopádně vede kvelmi obezřetné investiční strategii penzijních fondů amaximálnímu vyhýbání se riziku. Vsoučasnosti tak investují penzijní fondy zhruba 95% aktiv do „velmi bezpečných instrumentů“. Tedy typicky do státních dluhopisů. Investice do akcií jsou jen sporadické. Vminulosti, kdy nebyly penzijní fondy pod takovým tlakem, byly investice do akcí mnohem vyšší než dnes.

Aprotože na finančních trzích platí, že za nižší riziko se platí nižším výnosem, mají také penzijní fondy výnos jen otrochu vyšší, než je inflace. Apokud tedy někdo tvrdí, že si nebude spořit skrze penzijní připojištění, ale bude si spořit individuálně, protože mu to přinese zajímavější výnos, nelze namítnout ani popel, protože to je tvrzení naprosto racionální. Ato se penzijním fondům ajejich zastáncům pochopitelně nehodí do krámu.

Takže lze předpokládat, že zastánci fondového systému budou usilovat oto, aby se garance, že nebude dosaženo ztráty, respektive aby případnou ztrátu uhradil akcionář fondu, zrušila. Tím bude možné investovat rizikověji, což by mohlo přilákat nové účastníky. Ahádejte co? Ivmateriálech publikovaných pod hlavičkou Ministerstva financí se vroce 2011 již vyskytuje zmínka otom, že „garance, že fond nebude ve ztrátě“, je prý „kontroverzní“…

Je spíš politickou než ekonomickou otázkou, zda by mělo být něco podobného možné. Je to otázka pro společnost, zda chce více riskovat svidinou vyšších zisků, nebo se takového přístupu bojí. Každopádně není náhodou, že vposledním návrhu penzijní reformy se hovoří omožnosti výběru mezi čtyřmi různými penzijními plány– od teoreticky nejméně rizikového až po poměrně riskantní, atudíž potenciálně spojený svyšším výnosem. Zcela logicky to zapadá do snahy nalákat více zájemců na hypoteticky vyšší výnos.

Stát si samozřejmě uvědomuje, že se spoří málo. Aproto přišel stím, že státní příspěvek, který je vroce 2011 maximálně 1800 Kč za rok, se zvýší od roku 2013 (kdy má být spuštěna penzijní reforma) až na 2760 Kč ročně. Nárok na státní příspěvek však budou mít nově pouze lidé, kteří si budou měsíčně ukládat minimálně 300 Kč. Vsoučasnosti jej dostávají iti, kteří si ukládají stokorunu měsíčně. Může snad tohle budoucí penzisty přesvědčit??

Třetí pilíř má imouchy

Jsou země, které mají pověst zemí konzervativních. Jako třeba Velká Británie. Vychází zjednoduché amimořádně logické úvahy. Proč rušit dejme tomu královnu, když to sní funguje?

Jsou izemě, které na to jdou jinak. Vychází svým způsobem také zlogické úvahy. Stejně to nefunguje, tak proč se vtom nezkusit trochu povrtat? Jako třeba Česká republika.

Vroce 2007 jsem začal stavět dům. Na venkově. Po letech života vcentru velkoměsta jsem zatoužil po troše klidu. (Tedy, zatoužila po něm spíš má žena, ajá trouba se jí nedokázal vzepřít.) Jako dokonale předvídavý muž jsem pochopitelně zašel na obecní úřad pozeptat se, co že má podle územního plánu jednou vbudoucnu stát za naším plotem. „Nic“, řekli mi, „na to plivátko, co leží za vaším plotem, by se vešel leda tak myslivecký posed na pozorování zajíců na sousedním poli. Podle územního plánu totiž smí být zastavěno jen 20% pozemku.“ Zaradoval jsem se apostavil dům kousek od západního plotu, abych na východní straně měl výhled do velké prosluněné zahrady. Po třech letech jsem jednoho dne vyhlédl oknem ven na onu západní stranu, která je tak blízko plotu. Když jsem se po pár minutách probral zmdloby, zjistil jsem, že příčina mého kolapsu se mi zjevně nezdála astojí tam stále. Na onom „plivátku“ za plotem, kam se měl údajně vejít leda tak posed, se stavěla neuvěřitelně obludná aobrovská stodolovitá stavba, ze které se později vyklubal svérázný rodinný dům. Jakmile jsem se posilnil slivovicí, začal jsem zkoumat, co že se to přihodilo. Avyšlo najevo, že vnovém zastupitelstvu obecního úřadu je „kupodivu“ majitel přilehlých pozemků. Že zastupitelstvo vtichosti změnilo územní plán astavební regulativy, apak už vdokonalé tichosti pozemky zase prodalo jako stavební. Kdybych mohl nadávat alespoň sám sobě, jak jsem byl neprozíravý, že jsem dům „nalepil“ na plot, ulevilo by se mi. Ale já nebyl tím neprozíravým hlupákem, který nemyslí dopředu. Cítil jsem se podveden. Kdybych byl tušil, jaká obluda se objeví za mým plotem, nikdy bych dům nestavěl přesně na tom místě, na jakém dnes stojí. Celé mé provinění spočívalo jen vnaivitě, sníž jsem věřil, že zákon je zákon aje platný aneměnný.

Apermanentní změna pravidel je typická pro celou českou legislativu. Ani penzijní připojištění tomu samozřejmě neuniklo. Novela zákona openzijním připojištění zroku 2004 přinesla systému řadu změn.

Tak například pro penzijní připojištění uzavřené dle nových penzijních plánů je starobní penze navázána na dosažení šedesáti let.

Zároveň se změnily imožnosti pro penzijní fondy, kam vrámci připojištění investovat. Vějíř investičních možností se tím fondům rozevřel. Ne vždy ke spokojenosti všech stran. Za nejvíce sporné lze považovat umožnění fondům investovat do takzvaných zajišťovacích derivátů. To může samozřejmě omezit rizika– což je ostatně jeden zdůvodů, proč finanční deriváty vůbec vznikly. Ale přiznejme si, že teoreticky to také otevírá prostor ke složitě prokazatelným podvodům. Zajišťovací deriváty jsou totiž vysoce sofistikovaným ažádoucím instrumentem finančního trhu vpřípadě, že se skutečně používají kzajištění– pak snižují rizika všech zúčastněných. Ovšem vzhledem ktomu, že jejich struktura může být poměrně komplikovaná, není obtížné do nich zaobalit pololegální až nelegální machinace spenězi tak, aby to dohledový orgán na první pohled nerozeznal. Konkrétně: své otom vědí např. vŘecku, kde vroce 2007 řecké ministerstvo financí zakázalo státem kontrolovaným fondům kupovat strukturované produkty asjednávat úvěrové deriváty poté, co se ukázalo, že fondy za produkty platily nadměrné částky apoplatky, což bylo právě cílem těchto operací. Jinak řečeno: deriváty byly záměrně konstruovány tak, aby se mohlo co nejvíc peněz zfondů vyvést ven. Unás bychom to označili za tunelování. Do Řecka tento výraz, zdá se, ještě nedorazil.

Za velký nedostatek systému lze označit ito, že vněm není oddělen majetek účastníků od majetku akcionářů. To je velký problém při prohlášení konkurzu na penzijní fond. Za problém lze také považovat to, že zákon nereguluje výši nákladů. Penzijní fond pouze nesmí vykázat ztrátu, což, jak jsme si již řekli, je poněkud prekérní zákaz.

Akonečně velkou nevýhodou pro střadatele je, ževrámci penzijního připojištění má peníze dlouho blokované. Pokud totiž účastník vypoví penzijní připojištění, přijde okaždoroční státní podpory. Ato si každý dvakrát rozmyslí. Jen tak mimochodem– máme vůbec spoléhat na to, že penzijní připojištění bude nadále státem podporováno? Stavební spoření se svou podporou se také zdálo neprůstřelné. Aproč se vtom nezkusit tak trochu povrtat, když to stejně moc nefunguje, no ne?

Proč je reforma nutná?

Markéta Šichtařová

Čas na změnu

Tak tedy: Víme, že první pilíř, tedy průběžný systém, je velmi závislý na demografické situaci anastavení parametrů. Můžeme si uněj pohrát sodchodem do důchodu, spojistnou sazbou, snastavením stropů akdovíčím ještě. Ale pořád nám to žádný opulentní důchod nezaručí.

Apak také víme, že ani třetí pilíř nás nezachrání, protože hraje vcelém důchodovém systému jen malou roli. Demografická situace je tedy spolu sparametry průběžného systému alfou aomegou celého problému.

Aco svět?

Modla

(Jenomže pak to nějak nevyšlo.)

Takže kudy na to?

Vladimír Pikora

Zlé ahorší na výběr

Můžeme snížit důchody.

Můžeme zvýšit věk odchodu do důchodu.

Amůžeme zvýšit odvody do systému.

Rizika fondů

Prý musíme zvýšit DPH. Prý kvůli reformě…

Kolik si „připojištěním“ naspoříme během 35 let?

Kolik si střadatel připojištěním „utrhuje od pusy“ aneb Stojí to za to?

Kolik si naspoříme ve druhém pilíři?

Vyplatí se nám účast ve druhém pilíři?

Ato jsme ještě nemluvili…

Má to pár dalších chybiček

Fondy nejsou pojištěné!

Kdo ví, co bude za 95 let, nechť se přihlásí

Podtrženo asečteno…

regulací, která paradoxně může fond přimět investovat rizikově (třeba stanovením povinného podílu domácích státních dluhopisů vdomnění, kdovíjak to je bezpečné);

jinou regulací, která může fond přimět investovat snízkým výnosem (například zákazem investování do akcií apodobně);

možnou snahou ovytunelování (například skrze těžko prokazatelné finanční deriváty aj.);

možnými turbulencemi na finančních trzích typu rozpadu eurozóny, které ať již záměrně nebo nešťastnou shodou náhod nahromadí vportfoliu fondu značný objem tzv. toxických aktiv;

vynakládáním mimořádně vysokých částek na marketing;

nulovou garancí od státu vpodobě pojištění (které by bylo srovnatelné spojištěním bankovních vkladů);

změnou legislativy.

Apřece je tu cesta

„Proč já?“

Nechceme se pást

Jeden velký chaos

Kouřová clona

Inflace je potvora

Pozor na ni

Ta potvora je zpátky

Dvakrát měř, jednou řež

Nemovitosti aneb Můj dům– můj hrad

disponuje volnými penězi řádově 1 mil. avíce (může jít ioúvěr);

je jakéhokoliv věku;

chce zanechat dědictví;

je spíš konzervativním investorem;

chce pravidelně měsíčně investovat řádově 5000–30 000 Kč (uhypotéky);

má investiční horizont 5 avíce let.

Bublina je za námi

Byt, dům či pozemek?

Nabídka

Poptávka

Dostupnost hypoték

Hypoteční úroková sazba

Do poptávky mluví ileccos dalšího…

Fuj, ty daně

Nejsme opuštěný ostrov

Takže si to shrňme

Aco na to ceny?

Střednědobý horizont– byty

Střednědobý horizont– rodinné domy

Střednědobý horizont– pozemky

Zítra není dnes

Dlouhodobý horizont– pozemky

Dlouhodobý horizont– byty

Dlouhodobý horizont– rodinné domy

Letem akciovým světem

má do důchodu alespoň 25–30 let;

je ochoten riskovat;

je ochoten pokud možno vpravidelných intervalech přikupovat další akcie, protože rozložení investice včase eliminuje riziko zpropadu cen;

má již zajištěno vlastní bydlení;

vedle akcií má již dostatečný majetek anebo na důchod spoří či investuje ještě jiným (konzervativnějším) způsobem.

Taky to snimi jde, ale…

Kdo si počká, ten se dočká

Politici nám zavařili (Jako by uměli něco jiného)

Diverzifikovat, diverzifikovat, diverzifikovat

Dluhopisy aneb Bývávalo lépe

je jakéhokoliv věku;

je spíš konzervativním investorem;

má kdispozici na počátku řádově desítky až stovky tisíc Kč, za které může dluhopisy nakoupit;

je ochoten držet dluhopisy až do jejich splatnosti, přičemž neinvestuje do dluhopisů se zbytkovou splatností delší než 5–7 let.

Malý risk– malý zisk

Kroťme nadšení

Český ušmudlánek je na tom ještě dobře

Nové státní spořicí dluhopisy

Zlaté zlato?

má do důchodu ještě alespoň deset let aje ochoten držet zlato po celou tuto dobu;

je středně konzervativním investorem;

má kdispozici na počátku řádově desítky až stovky tisíc Kč, za které může zlato nakoupit;

má vedle zlata kdispozici ještě jiný majetek anebo investuje dalším konzervativnějším způsobem.

Je to mrška nestálá

Apřece má své výhody

Podílové fondy: proč ne?

nechce se zjakéhokoliv důvodu osvé investice starat sám;

je středně konzervativním investorem;

má kdispozici na počátku řádově desítky až stovky tisíc Kč, za které může podílové listy nakoupit naráz, anebo chce ukládat pravidelně částku několika stokorun až tisícikorun;

má do důchodu jakkoliv daleko.

Není fond jako fond

Zajištěné fondy stojí za hřích

Umělecké sbírky aspol.

věci rozumí ve větší než malé míře;

věc je mu současně koníčkem;

je jakéhokoliv věku;

investuje ještě nějakým záložním způsobem.

Podtrženo asečteno…