Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. MUDr. Ladislav Chrobák, CSc.

HISTORKY Z MÉHO ŽIVOTA A CEST

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2011
Cover Design © Grada Publishing, 2011
Obrazové podklady na obálku poskytl autor.
Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 4545. publikaci

Odpovědná redaktorka Šarlota Pokorná
Sazba a zlom Šarlota Pokorná
Počet stran 104
1. vydání, Praha 2011
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978–80-247–4011-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7158-8 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7159-5 pro formát EPUB

Prof. MUDr. Ladislav Chrobák, CSc.,

emeritní profesor Karlovy Univerzity

(nar. 1927 v Hrabyni)

Promoval v roce 1951 na Lékařské fakultě Univerzity Karlovy v Praze.

Po ročním pobytu na interní klinice profesora Karla Bobka v Plzni pracoval od roku 1953 až do roku 2009 jako internista a hematolog na Lékařské fakultě UK a ve Fakultní nemocnici v Hradci Králové, kde založil a vybudoval oddělení klinické hematologie. Doma i v cizině je znám svými četnými odbornými pracemi a monografií o paroxyzmální noční hemoglobinurii. Po tři funkční období zastupoval Československou a pak Českou hematologickou společnost v Mezinárodní hematologické společnosti a po dvě funkční období byl konzultantem pro hematologii ve Světové zdravotnické organizaci (WHO). Po revoluci byl proděkanem pro zahraniční styky na Lékařské fakultě UK v Hradci Králové.

Z jeho učebnice Propedeutika vnitřního lékařství, která vyšla poprvé v roce 1976, byla přeložena i do angličtiny a je opakovaně vydávána až do současnosti, studovaly generace studentů a lékařů. V šedesátých a osmdesátých letech byl na žádost Kuvajtu třikrát vyslán do tohoto emirátu jako expert a při svém posledním pobytu tam působil jako řádný profesor hematologie a vedoucí hematologického oddělení. Působení českých a především hradeckých lékařů v Kuvajtu zachytil spolu s Jiřím Štěpánem v monografii Královéhradečtí lékaři v Kuvajtu. Širší veřejnosti je pak znám svými Medicínskými historkami z Královéhradecka, vydanými společně se Svatoplukem Kášem.

Za jeho odbornou činnost se mu dostalo mnoho poct, čestných členství odborných společností domácích i zahraničních. Obdržel zlatou medaili za zásluhy o Slovenskou lékařskou společnost, zlaté medaile UK a Lékařské fakulty UK v Hradci Králové i další medaile a ocenění. Je nositelem Ceny J. E. Purkyně, nejvyššího ocenění České lékařské společnosti J. E. Purkyně.

Ladislav Chrobák

Historky z mého

života a cest

Věnováno mé ženě Haně

Hieroglyficky jméno autora

aneb chrobák (scarabeus – v Egyptě posvátný brouk) a povolání lékaře

(originál je na pravém papyru, pochází z umělecké dílny muzea

v Káhiře jako dar pro autora)

Jméno autora v arabštině, jak je uváděno na dokumentech v Kuvajtu

Úvod

Při třídních schůzkách nebo jiných setkáních jsem byl při vyprávění příhod ze svého života opakovaně vyzýván, abych je publikoval. Tato útlá publikace vznikla jako reakce na uvedená přání. Některé historky v ní obsažené jsou úsměvné a humorné, jako například požadavek, abych emigroval do bývalého Sovětského svazu, vyslovený za zvláštních okolností. Příhoda, kdy jsem byl jako vedoucí folklórního souboru ze Sarajeva jedoucí na družební návštěvu oficiálně vítán na letišti v Baku před nastoupeným slavným ázerbájdžánským souborem písní a tanců, kdy celý uvítací ceremoniál snímala televize. Byly však i příhody, které jsem prožíval se strachem a tlukoucím srdcem, když jsem například po záboru „Sudet“ Němci jako primán tajně přecházel bez příslušného dokladu po železničním mostě přes řeku Odru, abych se z bydliště rodičů dostal k dědečkovi na české straně a mohl pokračovat v gymnazijních studiích v Ostravě. Některé historky jsou z mého pobytu v Kuvajtu, kde jsem pracoval nejdříve jako konzultant kuvajtského ministerstva zdravotnictví a později jako profesor na nově zřízené lékařské fakultě Kuvajtské univerzity. Výjimečně jsou v publikaci obsaženy i zážitky, které by byly snad spíše vhodné do průvodce, jakými byla návštěva Babylonu, avšak s některými neočekávanými překvapeními, nebo návštěva Samarry se Zlatou mešitou, kterou se mi tehdy podařilo za zvláštních okolností i vyfotografovat v celé její původní kráse dříve, než byla za současné pohnuté situace v Iráku zcela zničena.

Přeji čtenářům, pokud se jim publikace dostane do rukou, aby je potěšila. Tím splní svůj účel.

Ladislav Chrobák

Moje útlé dětství

Moji rodiče se poznali, když navštěvovali v Moravské Ostravě tenkrát nepovinnou čtvrtou třídu tzv. měšťanské školy a pak obchodní školu. Tatínek denně docházel do školy pěšky z poměrně vzdálené rodné obce Paskova. Absolvování obchodní školy bylo tehdy poměrně dost ceněno, protože maminka se až do provdání stala účetní města Ostravy a tatínek se ve svých dvaceti třech letech stal vedoucím prodejny Budoucnost v Hrabyni, mariánském poutním místě ve Slezsku v blízkosti Opavy. V Hrabyni jsem se také narodil. Své rodné místo jsem však nepoznal, protože tatínek s maminkou se přestěhovali záhy do Paskova, kde se tatínek osamostatnil a otevřel si malý krámek se smíšeným zbožím. Můj porod neproběhl pro maminku bez komplikací, a když po roce znovu otěhotněla a narodila se moje sestřička Božena, vzali si mne babička a dědeček z maminčiny strany k sobě, aby mamince pomohli. U babičky a dědečka jsem prožíval své nejútlejší dětství, milován babičkou, které jsem říkal maminko, podobně jako jsem dědečkovi říkal tatínku. Dědeček byl původně soustružníkem ve Vítkovických železárnách, a to až do doby, kdy mu při obrušování železné součástky střepina poranila oko a práci soustružníka dále nemohl vykonávat. Železárny se o něho postaraly, a tak se stal vrátným v mostárně železáren. Bydleli s babičkou v Hrabůvce, dnešní součásti Ostravy, v tzv. Nové Kolonii, kterou Vítkovické železárny postavily pro své zaměstnance. Byla to na svou dobu výstavná kolonie, kterou se železárny chlubily před zahraničními návštěvníky. Když mi bylo tři a půl roku, vzali si mne rodiče domů. Přechod nebyl pro mne snadný. Pro dítě nebylo jednoduché vyrovnat se s novu situací. Zatímco maminka si mne záhy získala svým láskyplným shovívavým přístupem, s tatínkem to bylo zpočátku horší. K babičce a dědečkovi jsem pak jezdil jen na kratší pobyty, na které jsem se vždy moc těšil, mimo jiné proto, že dědeček mi před spaním vyprávěl pohádky. Jeho osobitý způsob vyprávění provázený barvitými přirovnáními se mi do té míry líbil, že jsem v dětství žádnou pohádku nedočetl prostě jen proto, že neodpovídala dědečkovu vyprávění. A tak prvními pohádkami, které jsem četl, byly v kvartě Pohádky bratří Grimmů v němčině. Ty jsem však již četl za jiným účelem.

Návštěva obecné školy a vypůjčený prvňáček

Počátkem třicátých let, v době nastupující hospodářské krize, potkalo rodinu neštěstí. Tatínek byl při havárii hasičského auta těžce zraněn a v důsledku dlouhodobého léčení přišel o svůj krámek. Následovalo období, kdy byl bez zaměstnání, a to až do doby, kdy získal práci pomocného dělníka na stavbě s velmi nízkým platem. Žili jsme tehdy velmi skromně, i petrolejová lampa se rozsvěcovala teprve tehdy, když už bylo pokročilé šero, přestože v bytě byla možnost elektrického osvětlení. Hlad jsme však se sestrou nikdy nezakusili.

Krátce po tom, co jsem začal v Paskově chodit do první třídy, kde rodiče tehdy bydleli, přišel od strýce, v té době učitele v Oldřichovicích na Těšínsku, dopis. Strýc se v něm obracel na rodiče s prosbou, zda bych nemohl navštěvovat první třídu v Oldřichovicích, aby byl splněn počet šesti dětí, nutný pro otevření prvního oddělení tamní české dvojtřídky. V místě byla rovněž polská škola a zápasilo se o každé dítě. Rodiče, byť ne s nadšením, byli připraveni vyhovět strýcově naléhavé prosbě. Od mého strýce, který byl školskými úřady vysoce hodnocen za svou učitelskou činnost a za úsilí věnované rozvoji základních českých škol na Těšínsku, to byl mimořádný a oceněníhodný čin. Vždyť byl teprve krátce ženatý a mé sestřenici Milušce nebyl ještě ani rok. Mé dvacetileté tetě Martě pocházející z Liptovského Mikuláše tak přibyla navíc ještě péče o prvňáčka. Její krásná slovenština mne natolik ovlivnila, že jsem již ve čtvrté třídě obecné (základní) školy přečetl první slovenskou knížku a slovenština mi zůstala blízká po celý život. Teta byla ke mně velmi milá, shovívavá a pečlivě se o mne starala, takže po domově jsem nezatesknil. Až do své smrti byla pro mne víc než pouhou tetou, stejně jako já pro ni víc než pouhým synovcem.

Ke strýci mne tenkrát vezl dědeček na kole. První třídu jsem tak vychodil v Oldřichovicích. Byl to v té době kraj chudý, a tak jsem musel chodit do školy, pokud neuhodila zima, bos s knížkami nikoliv v brašně, ale pod paží, aby se synek „kierownika“ (řídicího učitele) v ničem nelišil od ostatních dětí. Viděl jsem tehdy, jak v dřevěné chaloupce mého spolužáka si obilí z chudého políčka mleli na mouku na žernovu (dva ručně otáčené mlýnské kameny s horním kamenem s otvorem ve středu, do toho se sypalo obilí, které bylo mezi kameny drceno na mouku). V době, kdy jsem byl v Oldřichovicích, tatínka zaměstnal jeho mladší bratr, který se stal drogistou. Tatínek dálkově absolvoval školu pro drogisty a byl pak strýcem zaměstnán jako vedoucí filiálky nejdříve v Petřvaldě na Moravě a pak v Polance nad Odrou. V domě, ve kterém jsme v Petřvaldě bydleli, měl pekařství pan Tyleček. Za ranní roznášku rohlíků jsem dostával tři rohlíky, které byly pro mne a pro sestru pochoutkou na snídani. Obecnou školu jsem pak vychodil u rodičů, pátou třídu v Polance nad Odrou.

Gymnazijní studia

Na obecné škole jsem prospíval dobře, a tak jsem po skončení páté třídy obecné školy složil přijímací zkoušku na klasické gymnázium v Ostravě, do kterého jsem dojížděl z Polanky nad Odrou, kde tatínek pracoval jako vedoucí drogerie svého bratra. Na podzim roku 1938 došlo k připojení Polanky k Německu a obec se tak octla v zabraném území. Po nějakou dobu jsem mohl dojíždět na propustku do školy v Ostravě přes nově vzniklou hranici. Propustku jsem si musel vyřídit na příslušném německém úřadě ve Svinově sám. V té době jsem se dokázal domluvit v základních věcech německy, když tatínek vyhověl v páté třídě mé prosbě, abych mohl navštěvovat soukromé hodiny němčiny. Zapůsobil tu na mne projev prezidenta republiky T. G. Masaryka na začátku školního roku, kdy nás nabádal ke studiu jazyků slovy: „Kolik cizích jazyků znáš, tolikráte jsi člověkem.“ Po čase však Němci zrušili platnost propustek pro školáky. S tlukoucím srdcem jsem tehdy ilegálně přešel ve Svinově po železničním mostě přes řeku Odru na české území, které se stalo po 15. březnu 1939 Protektorátem Čechy a Morava, a bydlel jsem pak u dědečka v Hrabůvce. K mému pobytu v primě se váže událost, která nevymizí z mé paměti. Rodičovské sdružení poskytlo finanční částku, ze které byly nemajetným studentům s výtečným prospěchem – jak bylo uvedeno v ročence gymnázia – zakoupeny lístky do ostravské opery na představení Smetanovy Libuše. Mezi vybranými žáky jsem byl i já, jako primán. Závěrečná slova Libušina proroctví: „Můj drahý český národ nikdy neskoná, on pekla hrůzy překoná,“ jsme vyslechli všichni ve stoje a společně s celým souborem herců, kteří se shromáždili na jevišti, jsme zazpívali národní hymnu Kde domov můj. Bylo to mohutné vzepětí národního sebevědomí. Další představení Libuše Němci zakázali.

Rodiče po záboru Polanky optovali a přestěhovali se do Hodslavic. Po návratu domů jsem ve studiu pokračoval v sekundě na nově otevřeném reálném gymnáziu ve Frenštátě pod Radhoštěm až do poloviny tercie, kdy gymnázium zrušil tehdejší říšský protektor von Neurath, podobně jako zrušil všechna gymnázia otevřená v okleštěné republice po záboru Sudet. Většina studentů přešla pak na reálné gymnázium ve Valašském Meziříčí, na které jsem chodil až do septimy.

Totální nasazení amůj útěk

Naše studium bylo začátkem septimy přerušeno nařízením, podle kterého jsme byli odvedeni do útvaru technické pomoci (Technische Nothilfe). My, studenti ze dvou tříd gymnázia ve Valašském Meziříčí, studenti zgymnázia vProstějově avBrně, jsme byli nasazeni na zahazování kráterů, které vznikly po náletu spojeneckých letadel na letiště vProstějově. Nebylo nám ještě osmnáct let, atak jsme podle dohody sprotektorátní vládou nemohli být nasazeni na práci mimo území protektorátu. Prodělali jsme vněmčině pořadové cvičení, které vedl mladý fašistický poručík, odchovanec Hitler Jugend, který pro nás neměl jiné oslovení než „vy čeští svinští psi“ (Sie tschechische Sweinhunde). Přímý dozor na letišti měli nad námi staří němečtí vojáci, většinou Rakušané, kteří pro věk azdravotní stav nemohli být nasazeni na frontě. Dozor nad všemi skupinami pak měl vrchní šikovatel (Hauptfeldwebel – nejvyšší poddůstojnická hodnost vněmecké armádě) Blohm, hudebník asnad ihudební skladatel, který se knám studentům choval slušně. Naším pracovním oděvem byla stará výstroj rakouské policie, takže jsme byli snadno identifikovatelní. Ke konci nasazení byli někteří znás převeleni do trestního útvaru. Do práce jsme vycházeli ve čtyři hodiny ráno avraceli se za soumraku. Naši dohližitelé „staří rakouští tátové“, kteří bědovali, že mají syny na východní frontě, nás prosili, abychom se nesnažili utéct zpracoviště, že mají příkaz použít zbraně, apokud by tak neučinili, že jim samotným by hrozila smrt zastřelením. Měli snámi soucit adokonce nás do rozbřesku nechali spát vkráterech abudili nás, když se začalo rozednívat. Bylo úsměvné, když při potřebě stolice, stáli nad námi spuškou na rameni. Bydleli jsme nejdříve vkasárnách, ve kterých byli ubytováni iněmečtí vojáci. Když se přiblížila fronta aletiště bylo přeměněno na bojové, odkud startovala letadla na frontu, kapacita kasáren nedostačovala. Byli jsme proto přesunuti do městské školy, která byla změněná na ubytovnu. Při pochodu městem jsme museli vždy zpívat. Když se fronta přiblížila natolik, že již bylo slyšet vzdálené detonace, domluvili jsme se jednou ana obvyklý povel „ein Lied!“ (zpívat) jsme zanotovali sokolskou: „V dáli duní boj aděla, kulomety chrlí zář, mnohý znás již nevrátí se, rád dá život na oltář.“ Zpívali jsme zplných plic azútvaru ovíce než sto pochodujících zněla tato píseň mohutně. Včele hrdě pochodoval Hauptfeldwebel Blohm, který nerozuměl slovům písně. Zajímavé byly reakce lidí na chodnících. Někteří radostně přihlíželi, dokonce izamávali, jiní se kvapně vzdalovali zobavy věcí příštích. Než jsme došli na ubytovnu, bylo tam již hlášení, že jsme zpívali sokolskou píseň sprovokativním obsahem. Na bezprostředně svolaném nástupu jsme byli zahrnuti výhrůžkami. Od toho dne jsme již zpívat nemuseli anesměli.