Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hlavní autorka a editorka:
Doc. PaedDr. et Mgr. Eva Zacharová, Ph.D.

Autorský kolektiv:
Doc. PaedDr. et Mgr. Eva Zacharová, Ph.D., Ostravská univerzita v Ostravě, Lékařská fakulta
Doc. PhDr. Jitka Šimíčková-Čížková, CSc., Ostravská univerzita v Ostravě, Pedagogická fakulta

ZÁKLADY PSYCHOLOGIE PRO ZDRAVOTNICKÉ OBORY

Recenze:
Prof. PhDr. Ivica Gulášová, Ph.D., VŠZ a SP sv. Alžběty v Bratislavě
Doc. PhDr. Miroslava Kyasová, Ph.D., Masarykova univerzita v Brně, Lékařská fakulta

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2011
Obrázky dodaly autorky.
Cover Photo © fotobanka allphoto, 2011
Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 4521. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 288
1. vydání, Praha 2011
Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.
Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978–80-247–4062-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7107-6 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7108-3 pro formát EPUB

Předmluva

Knihu Základy psychologie pro zdravotnické obory, kterou právě otevíráte, jsme psaly se snahou seznámit studující se základy psychologie, jež mohou využít ve své zdravotnické praxi.

Předložená publikace je určena studentům nelékařských zdravotnických oborů připravujícím se na své budoucí povolání ve vysokoškolské formě studia a sestrám v klinické praxi. Má jim umožnit poznání, pochopení a porozumění psychickému stavu nemocného člověka. Publikace obsahuje základní tematiku, se kterou se setkávají při studiu psychologie nemocného a také v klinické praxi.

Je paradoxem dnešní doby, že máme více informací o užívání technologií a různých technických vymožeností než o vlastnostech duševního života člověka. Psychologie by měla pomoci porozumět tomu, jak poznat vlastnosti lidí, s nimiž jednáme, zda se na ně můžeme spolehnout, jak jim můžeme pomoci, a především, jak s nimi jednat, abychom dospěli k dohodě a předešli konfliktům. Různorodost pracovních činností vystavuje zdravotníka neustálé konfrontaci vlastního jednání s jednáním druhých lidí, nutí jej zamýšlet se nad vlastními povahovými rysy, nad svým vztahem k sociálnímu okolí a nad svými životními hodnotami. Psychologické poznatky uvádíme tak, aby pomohly zdravotníkům k hlubšímu poznání a pochopení duševního života nemocného i sebe sama.

Selektivně představujeme poznatky ze základních i aplikovaných disciplín psychologie, které zdravotníci ve své práci nejvíce potřebují. Koncepce jednotlivých kapitol vychází ze záměrů přiblížit nejen teoretická východiska každé z prezentovaných psychologických oblastí, ale i jejich aplikace do zdravotnické činnosti.

Úvodní kapitola pojednává o duševních vlastnostech a procesech, na nichž si člověk uvědomuje sebe a svou životní situaci, jak jedná a jak zvládá své životní úkoly.

Navazující tematický celek se zabývá vývojem poznávání, prožívání a jednání člověka v jednotlivých životních etapách od narození do konce života. Témata obecné a vývojové psychologie zpracovala doc. PhDr. Jitka Šimíčková-Čížková, CSc.

Stěžejní část textu orientuje doc. PaedDr. et Mgr. Eva Zacharová, Ph.D., na tematiku zdraví a nemoci, nemocného člověka a jeho vztahů se zdravotníky, na biopsychosociální prožívání nemoci, zvláštnosti komunikace ve zdravotnictví, osobnost zdravotníka a některé psychické změny a problémy, které provázejí onemocnění. Součástí textu jsou i psychické problémy nemocných podle druhu onemocnění a možnosti uplatnění psychologie v klinické praxi. Významnou součástí textu je psychologie vzájemného vztahu mezi zdravotníkem a nemocným zaměřená na základní poznatky z oblasti sociální komunikace aplikované na úseku ošetřovatelské péče.

Vedle poskytnutí orientace v psychologických tématech důležitých pro zdravotníky bychom rády vzbudily zájem studujících o širší problematiku psychologie a využívání psychologických znalostí v každodenní praxi. Chtěly bychom navodit zájem o odhalování skrytých problémů a snahu přemýšlet o nelehkých věcech v životě člověka, o jejich smyslu a hledání cest k nápravě.

Přejeme všem studujícím, aby v textu nalezli kromě nových poznatků také inspiraci a motivaci při hledání cest, jak zkvalitnit vzájemný vztah se svými klienty, a aby je získané poznatky vedly k rozvoji duševního bohatství a novým profesionálním dovednostem.Autorky

Část I.
Úvod do studia
psychologie

Stručné vymezení oboru

V běžném životě si často klademe otázky, proč nedovedeme pochopit chování druhého člověka, může mít náš sen nějaký význam, jak se vyhnout zklamání nebo získat úspěch? Odpovědi na řadu těchto otázek nám dali už velcí řečtí filozofové Sokrates, Platon a Aristoteles, kteří předpokládali, že otázky: „Jak vnímají lidé skutečnost, kterou žijí? Co je vědomí? Jsou lidé v podstatě racionální, nebo iracionální? Má člověk možnost svobodné volby?“ si kladou lidé v každé době.

Psychologie je vědní obor, který hledá odpovědi na otázku: „Co člověk je?“ Svým slovním významem znamená „vědu v duši“. Předmětem studia psychologie jsou psychické (duševní) jevy, které se souhrnně nazývají psychika.

Psychologie se jako samostatná věda vydělila z filozofie ve druhé polovině 19. století. Počátky vědecké psychologie jsou obvykle datovány rokem 1879, kdy Wilhelm Wundt založil první psychologickou laboratoř na lipské univerzitě v Německu. Zastával názor, že psychologie by měla být empirická a experimentální věda. K tomuto přesvědčení přispěl rozvoj přírodních věd a potřeba kapitalistického způsobu výroby, který kladl nároky na poznání příčin aktivity, činorodosti a iniciativy člověka.

Wundt se ve své práci opíral o introspekci (pozorování a zaznamenávání vlastního vnímání, myšlení a cítění), kterou doplnil o experimenty. Při experimentování systematicky měřil fyzikální vlastnosti podnětu a introspektivní metodu používal ke stanovení závěrů, nakolik tyto fyzikální změny ovlivňují vědomé vnímání. Požadavek pracovat co nejvíce vědecky vedl ke snaze rozkládat psychické dění na co nejmenší prvky, jimiž by bylo možné vysvětlit složitou skutečnost. Takovými prvky jsou například asociace, tj. vzájemné sdružování vzpomínek, představ či myšlenek. Celý duševní život lze potom chápat jako proud asociací. Při sledování rychlých duševních procesů, které nelze vysvětlit pouze řetězením asociací, se však metoda introspekce neosvědčila.

Na počátku 20. století se v Německu začíná prosazovat jiný přístup ke zkoumání psychických jevů. Vychází z názoru, že duševní dění není jen pouhou sumou částí, ale vytváří celky, tvary nebo struktury. Představitelem této tvarové (Gestalt) psychologie byl Max Wertheimer, který považuje způsob, jakým vnímáme, určený tvarem vnímaného objektu. Teoretikové tvarové psychologie odmítají zkoumání duševního života na pocitové a představové jednotky – asociace. Člověk podle tvarové psychologie musí být chápán jako celek.

Ve stejné době, kdy se rozvíjí v Evropě tvarová psychologie, utváří se v Severní Americe nový směr, který zde dominoval především v první polovině 20. století. Tímto velkým směrem americké psychologie je behaviorizmus. Jeho zakladatelem byl John B. Watson, který odmítal metodu introspekce jako nevědeckou a předmět studia psychologie omezil na objektivně pozorovatelná fakta, především na studium chování. Behavioristé uvažovali o psychologických jevech v pojmech podnětu a reakce (S – R, tj. stimul – response). Hlavní výzkumnou metodou byl experiment. Podle Watsona je téměř všechno chování výsledkem podmiňování a prostředí formuje chování jedince posilováním určitých prvků. Praktické využití získal behaviorizmus zejména v teorii učení. Šlo především o ty druhy učení, které u člověka probíhají jako u živočichů.

V 60. letech minulého století se v rámci behaviorizmu začaly prosazovat sociálně kognitivní teorie učení. Na rozdíl od raných behavioristů však tvůrci předpokládali, že lidé nejsou pouze produktem vnějších vlivů, ale své prostředí aktivně utvářejí. Lidé si vytvářejí zásobárnu možných reakcí na různé životní situace na základě tzv. observačního učení – pozorování chování druhých lidí a jejich důsledků. O tom, jaké jednání si lidé z naučených možností vyberou, rozhoduje podle Alberta Bandury jejich vnitřní přesvědčení, očekávání, hodnoty. Současný kognitivní přístup můžeme interpretovat z hlediska moderního počítače. Vstupní informace je zpracovávána mnoha způsoby: je tříděna, porovnávána a kombinována s ostatními informacemi, které jsou už v paměti přítomny, transformována a znovu tříděna.

Přibližně ve stejné době, kdy vzniká ve Spojených státech amerických behaviorizmus, v Evropě se rodí Freudův psychoanalytický výklad lidského chování. Sigmund Freud byl přesvědčen, že všechny duševní prožitky a jevy chování mají svou příčinu v nevědomých pudových impulzech, které se snaží společnost potlačovat. Tato restrikce vyvolává přesuny z vědomí do nevědomí, odkud pak dále ovlivňují chování i duševní dění. Projevují se například v obsahu denních i nočních snů, v tzv. chybných výkladech, k nimž patří přeřeknutí, přeslechnutí, opomenutí, také ve zvycích, citových problémech a duševních nemocech. Freud předpokládal, že lidé jsou ovládáni stejnými pudy jako zvířata (především sexualitou a agresivitou) a že neustále svádí boj se společností, která je nutí tyto pudy potlačovat.

Psychoanalýza se vyvinula a rozrostla v širší hlubinnou psychologii, k níž patří všechny psychodynamické směry, které charakterizuje zájem o nevědomé psychické procesy a předpoklad, že zkušenosti v raném dětství rozhodujícím způsobem ovlivňují další vývoj osobnosti. Někteří z Freudových stoupenců si vytvořili vlastní teorie. Patří k nim analytická psychologie Carla G. Junga, podle něhož potlačení pocitů a myšlenek, které v nevědomí vyvolávají určité komplexy spolu s archaickými zbytky vývoje člověka, ovlivňuje jako „kolektivní nevědomí“ náš duševní život. Kolektivní nevědomí (archetypy) určuje od narození chování každého člověka, protože má v sobě moudrost zkušeností tisíciletí.

Jiný Freudův žák, Alfred Adler, kritizoval Freuda za přeceňování sexuality v nevědomých impulzech chování. Vytvořil vlastní teorii, individuální psychologii, která připisuje velký význam sociálnímu prostředí. Dynamika duševního dění člověka se utváří v souvislostech s překonáváním pocitů méněcennosti a získáváním nadřazenosti. Druhou základní pohnutkou lidského chování je touha po moci. Adler předpokládal, že si každý člověk vytváří určité fiktivní cíle, jejichž sledování ovlivňuje jeho chování a prožívání.

Na psychoanalýzu navazuje kulturní psychoanalýza. Její představitelé připisují v duševním vývoji rozhodující význam mezilidským vztahům v dětství, případně širším společenským podmínkám a tlakům, v nichž dítě vyrůstá. Podle Karen Horneyové se dítě rodí do světa obtíženého problémy. Je-li dítě opakovaně vystaveno rozporným vlivům prostředí, musí přemáhat základní úzkost, která se projevuje jako pocit osamocenosti a bezmoci proti potenciálně nepřátelskému světu. Proti bazální úzkosti se vytvářejí obrany, které přetrvávají až do dospělosti a projevují se jako neurotické postoje ve vztahu k lidem a okolnímu světu. Erich P. Fromm vnímá lidskou existenci jako plnou rozporů a protikladů (láska k životu – láska ke smrti, láska k bližnímu – láska k sobě, svoboda – připoutání se k matce). Harry S. Sullivan zdůrazňuje, že hlavní snahou dítěte i dospělého je zbavit se úzkosti a v mezilidských vztazích dosáhnout bezpečí.

Jako alternativa k psychoanalytickým a behaviorálním směrům v psychologii vzniká v druhé polovině minulého století psychologie humanistická. Její teorie je založena na předpokladu, že jediná realita, kterou známe, je osobní, subjektivní a nikoliv objektivní. Jedinec je pojímán jako integrita, a proto musí být každý člověk studován jako integrovaný, jedinečný, organizovaný celek. Humanistická psychologie se zabývá každodenní existencí člověka. Základním konceptem její teorie je seberealizace či sebeaktualizace, kterou Abraham H. Maslow definuje jako lidskou touhu po sebenaplnění, jako tendenci uskutečnit to, co je možné. Významným představitelem této teorie je Carl R. Rogers. Za vrozenou tendenci člověka považuje jeho směřování k růstu, zralosti a pozitivní změně. Rostoucí organizmus usiluje o naplnění svého potenciálu v rámci hranic dědičnosti. Terapie zaměřená na klienta předpokládá, že každý jedinec je motivován ke změně a má schopnost změnit se. Je sám tou osobou, jež nejlépe dokáže rozhodnout o směru, jímž se taková změna dá uskutečnit. Od psychoanalytického přístupu, který je zaměřen na minulost člověka, se liší orientací na člověka a jeho budoucnost. Velký význam zde má i osobní zkušenost jako to, co tvoří kontinuitu lidského bytí. Výsledkem prožité zkušenosti je diferenciace mezi tím, co člověk je (za jakého se považuje), a tím, čím by chtěl být. Tato představa se stává cílem, o kterém člověk uvažuje, uvědomuje si jej a který je ve vztahu s jeho zkušeností, tj. sebehodnocením.

Humanistická teorie má optimistický pohled na vnitřní podstatu lidství, na lidskost. Psychoanalýza předpokládá, že jsou lidé ovládáni nevědomými a iracionálními silami. Má malou důvěru v lidské schopnosti a je pesimistická k lidskému životu. Humanistické pojetí zdůrazňuje, že lidská povaha je v zásadě dobrá či přinejmenším neutrální. Zlé, destruktivní a násilnické síly v lidech pramení spíše z frustrace a zmaření uspokojení základních potřeb než z vrozené lidské špatnosti. Nejobecnějším rysem lidské povahy je tvůrčí potenciál. Poněvadž je tvořivost v potenci každého, nevyžaduje zvláštní schopnosti ani talent. Tvořivost není jen v produkci uměleckých děl, je to univerzální lidská funkce a vede ke všem formám sebevyjádření.

Tyto názory našly u psychologů v šedesátých a sedmdesátých letech mimořádný ohlas. Humanistický přístup zdůrazňující studium štěstí, lásky, tvořivosti a seberealizace nabízel v kontrastu k mechanickým a dehumanizujícím modelům lidského chování optimistickou alternativu.

Shrnutí

Psychologie je věda, která studuje lidské chování, mentální procesy a tělesné dění, včetně jejich vztahů a interakcí. Aplikované psychologické obory se pokoušejí využít nashromážděné poznatky při řešení praktických problémů téměř ve všech oblastech společenského života (Plháková, 2003). Psychologie byla původně součástí filozofie. Jako samostatná věda se rozvíjí od druhé poloviny 19. století. Psychologická teorie a výzkumy konané k ověření teoretických východisek usilovaly zpočátku o výklad poznání a prožívání jejich rozkladem na co nejmenší jednotky – asociace. V opozici k tomuto přístupu stojí teorie, která klade na první místo porozumění celku. V historii vývoje psychologie dominují tři významné směry: behaviorizmus, který v úsilí o maximální objektivitu omezuje svůj zájem na chování a učení; psychoanalýza a další hlubinné psychologické směry, které těžiště poznání duševního života člověka kladou do odhalování jeho nevědomí; humanistická psychologie, která považuje za základní téma duševního života člověka tendenci k seberealizaci – uplatnění nebo naplnění všech svých možností.

Kontrolní otázky:

1. Co je předmětem studia psychologie?

2. Kdy se stává duševní život předmětem vědeckého zkoumání?

3. Uveďte tři základní směry psychologie a jejich přístupy k poznávání duševního života člověka.

1 Člověk osobností

Všechny poznatky o projevech člověka, ať už jde o oblast prožívání nebo chování, vždy směřovaly k odpovědi na otázku, jaký člověk je a proč je takový, jaký je. Klíčovým tématem psychologie se proto stává duševní život člověka, neboť jakákoliv využitelnost psychologických poznatků je nemyslitelná bez pochopení duševního dění osobnosti.

1.1 Vymezení termínu osobnost v psychologii

Pojem osobnosti je v psychologii chápán specificky na rozdíl od jiných věd: historických, sociologických, právních, pedagogických, lékařských, v literatuře apod. Slyšíme-li slovo osobnost, nemůžeme v něm neslyšet vztažné „o sobě“. Ono vztažné „o sobě“ upozorňuje přinejmenším na vědomé „já“, které je centrem duševního života.

Uvědomování vlastní existence, vydělení subjektu z okolního prostředí vede k utvoření představy o sobě, bez níž člověk není člověkem. Uvědomování si vlastní existence, možnost sebeprosazování, nazírání do nitra duševního života a tím i možnost záměrně poznávat okolní svět je schopnost univerzálně náležející všem dospělým duševně normálně vyvinutým lidem. Ve slově osobnost nemůžeme také neslyšet významnou příbuznost s „osobitostí“, jedinečností, individualitou. Na utváření „individuality“ mají podíl psychofyzické zvláštnosti člověka, kterými se odlišuje od jiných lidí. Vrozené biologické zvláštnosti společně se zkušeností, jakou získává jedinec v rámci určitého sociálního a kulturního prostředí, v němž žije, tvoří individualitu osobnosti, projevující se v její duševní osobitosti. Utváření osobnosti je tedy výsledkem interakce biologických a sociokulturních činitelů. Osobností se člověk nerodí, nýbrž se jí stává. Počátky projevů osobnosti se objevují v raném dětství, kdy se utváří specificky lidská forma organizace a fungování psychiky, a kdy se tedy stává lidský jedinec člověkem i psychicky.

Specifickým projevem osobnosti je vědomí vlastního „já“, které určuje identitu člověka (tzn. jeho specifičnost a individualitu), vědomí toho, „kdo jsem a jaký jsem“, i její kontinuitu v čase.

1.2 Vývoj (geneze) osobnosti

Člověk jako novorozenec i nemluvně se projevuje mechanickými reakcemi, kterými se příliš neliší od antropoidních opic. U dítěte se nejprve vyvíjí vědomí tělového já jako vědomí psychické odlišnosti od vnějšího světa. Vnímáním vlastního těla se postupně dítě vyděluje ze svého prostředí. Dojmy z těla (mám ruce, nohy, bříško, vlasy, oči) dávají vzniknout trvalejší představě o sobě, jakou je tělové schéma či obraz vlastního těla. V dospívání a dospělosti je pak ve struktuře osobnosti tělo jejím velmi významným aspektem (např. muž, který doroste výšky 160 cm, nebo naopak žena vysoká 180 cm, značná tělesná hmotnost – viz komerční efekt různých redukčních diet apod.). K tomu přistupuje oblékání, a ačkoliv je oděv odložitelný a zaměnitelný, stává se součástí sebepojetí a zdrojem sebestylizace a jako takový může vyjadřovat mnoho ze vztahů jedince k sobě samému.

Tělesná identita je významnou součástí vnímání osobnosti. Člověk ke svému tělu zaujímá určitý postoj, hodnotí je, akceptuje, trápí se pro něj. Pro utváření osobnosti a její prožívání je důležité, aby svůj tělesný obraz člověk akceptoval, aby byl sám se sebou v této oblasti identifikován. Podstatnější změna tělového schématu může vyvolat velice bouřlivé emotivní reakce a pocit ztráty vlastního „já“. Například u nádorově nemocných dochází při léčbě ke standardnímu zakulacení obličeje a ke ztrátě vlasů. Z toho vyplývající nápadná změna zevnějšku představuje značnou psychickou zátěž. Někdy je tento prožitek paradoxně horší než zátěž daná velice závažnou nemocí.

Obraz a zejména hodnocení vlastního těla jsou ovlivňovány i sociokulturními faktory. Pro člověka je významné, jak na něho reagují ostatní lidé, do jaké míry se podobá aktuálnímu ideálu krásy. Nejde už jen o obraz sebe sama, který má trvale ve vědomí každý jedinec, ale i o jeho hodnotu v daném sociálním kontextu. Například u modelky se může stát tělesné „já“ hlavní složkou identity, která bude mít osobnostně největší význam. Následkem toho dojde při její změně – úrazu, stárnutí – k pocitu značné ztráty identity, jež bude fungovat jako osobní trauma.

Ve styku s jinými lidmi se u dítěte vytváří i vědomí sociálního „já“. Člověk je především sociální bytost a také tento fakt si dítě postupně uvědomuje. Toto vědomí se stává důležitou základnou jeho duševního života. Dítě k němu dospívá ve věku asi dvou a půl roku. Praktickou manipulací s předměty se dítě naučí odlišovat osoby od předmětů a pochopí, že reakce druhých lidí jsou analogické jeho vlastním, zatímco předměty jsou neživé. Dítě tím vstupuje jako aktivní činitel do sociálního prostředí. Nejdříve slyší na své jméno jako na něco jedinečného, odlišného od ostatních dětí, sourozenců, členů rodiny. Začne se jím posléze samo označovat, řekne: „Dej Pavlíčkovi“, „Pavlíček chce“, „Pavlíček je hodný chlapeček.“ Neříká ještě „já chci“, „já jsem“. Ve třetím roce věku začíná u dítěte boj o autonomii. Chce si vyzkoušet určité věci jen proto, aby zjistilo, co může, co dokáže prosadit. Dítě odstrkuje i matku, jen aby si potvrdilo vlastní možnosti, chce se samo napít, obléknout, obout. Z primárního citového vztahu mezi matkou a dítětem vzniká pojmové „já“. Dětské „já chci“ by nebylo možné bez předchozího matčina „ty“.

Psychologicky není člověk především individuum, společenství nevzniká ze sumy jedinců, ale z diferencí individuí. Podstatou jáství, tj. vědomí vlastní individuality, je schopnost jedince být sám sobě předmětem. To je možné převzetím rolí. Dítě si hraje například na maminku, listonoše, policistu, kadeřnici, prodavače i kupujícího, říká něco v jedné osobě a v druhé reaguje. Je-li dítě schopno převzít roli druhého, je také schopno pohlížet z této perspektivy i na sebe samé a řeč mu umožňuje toto poznání konkretizovat v určitých vlastnostech, které si připisuje. Dítě slyší ze svého sociálního prostředí: „Ty jsi tátův pašák“, „Ty jsi mámin hodný chlapec“, „Ty jsi šikovná holčička“, „Ty jsi zlobivý kluk“, „Ty jsi naše zlatíčko“, „…naše trápení“ apod. Nejen dítě, ale také dospělý člověk tuto informaci přijímá a zvnitřňuje a vedle fyzického já doplňuje já sociální druhou stranu jeho sebeobrazu jako první roviny uvědomování si své osobnosti.

Vedle pocitového schématu vlastního „já“, to znamená, jak člověk prožívá svou existenci, se v průběhu života každé osobnosti utváří také poznání svého psychického já jako souhrnu individuálně typických duševních procesů a vlastností.

Psychické „já“ tvoří vlastní pocity, myšlenky, postoje a projevy chování a také informace o sobě samém od druhých lidí. Sociální dimenze je spojnicí mezi poznáváním a hodnocením svých vlastních duševních i fyzických výkonů a vlastností. Podstatou psychického „já“ jsou sociální kritéria hodnocení. Spočívá v tom, že si člověk připisuje určité vlastnosti, a tak si utváří sebepojetí. Pojetí sebe sama obsahuje jednak soud o sobě (např. jsem cílevědomý, houževnatý, málo průbojný, nesamostatný apod.) a dále citový vztah k sobě – sebecit. Sebepojetí vyplývá v podstatné míře také ze sociální interakce. Člověk je součástí různých sociálních skupin. Získává v nich určité role, které mají rozličný status – hodnotu, ocenění. Lidé se k němu chovají na základě stereotypů, které vyplývají z rolí (např. jinak k řediteli podniku, jinak k uklízečce), ale i individuálně specifickým způsobem, podle vlastností té které osobnosti. Jedinec si ve vztahu k sobě uvědomuje i názory a postoje druhých lidí, které mu dávají určitou hodnotu. Poskytují mu informaci o něm samotném. Člověk může být ostatními lidmi hodnocen pozitivně i negativně, může být akceptován i zavrhován apod.

Sebepojetí představuje vlastní „já“ jako výsledek rozličné úrovně oceňování. Základem sebepojetí je znalost vlastních kompetencí, rolí, zkušenost s úspěchem či neúspěchem, s hodnocením a názory ostatních lidí. Uplatňuje se zde jak rozumová, tak citová složka. V oblasti sebehodnocení hraje specifickou roli ochota a schopnost respektovat významné společenské normy. Jejich plnění je prakticky, za všech okolností oceňováno, což je vyjádřeno příznivou zpětnou vazbou, podporující pozitivní sebehodnocení. Sebehodnocení zahrnuje sebepoznání, ale současně dává vlastnímu „já“ určitou hodnotu. Jestliže je spíše pozitivní, jedinec sám sebe akceptuje a zvyšuje se tak jeho sebedůvěra. Jestliže je negativní, člověk nemá dostatečnou sebedůvěru a bude se v případě, kdy stojí před stejným úkolem, rozhodovat jinak. Míra sebedůvěry bude spoluurčovat další motivaci a úroveň cílů, které si jedinec stanoví.

Všichni lidé v naší společnosti, kromě patologických výjimek, mají potřebu nebo touhu po stabilním, opodstatněném vysokém hodnocení sebe sama, po sebeúctě a po uznání ostatních. Opodstatněné sebehodnocení je založeno na reálných schopnostech, výkonech a respektu druhých lidí. Hodnocení je možné na základě srovnání sebe sama s někým jiným. První reálné srovnávání v naší kultuře nastává počátkem školní docházky, kde dítě může své výkony, ale i své vlastnosti (např. pohotovost ve vyjadřování, průbojnost, agresivitu nebo úzkost apod.) srovnat se stejně starými dětmi, při stejných úkolech a ve stejných situacích. Starší děti, zejména v období dospívání, se nemusí srovnávat jen s reálnou bytostí, která slouží jako osobní vzor, ale i s představovaným ideálem vlastního „já“. Idealizované modely jsou výsledkem určité osobní volby a mají především ten význam, že určují obecnější zaměření člověka.

Rozdíl mezi reálným „já“, tj. aktuálním sebepojetí jedince, a ideálním „já“, které představuje cíl osobního směrování, zároveň vyjadřuje míru spokojenosti se sebou samým, úroveň sebevědomí a sebeúcty. Jestliže je člověk sám se sebou nespokojený, má nízké sebevědomí, bývá rozdíl mezi reálným sebehodnocením a ideálním „já“ velký. Ideální „já“ může být definováno jako nedosažitelně dokonalý model, který svou nedostupností člověka dále traumatizuje a ještě více snižuje jeho sebevědomí.

Součástí postoje k sobě samému není jen rozumové hodnocení, ale i citový vztah, sebeláska. Je vyjádřena mírou sebeakceptace, která je výsledkem různých dílčích, často ambivalentních pocitů. Nejde zde o egoizmus, ale určitou variantu egocentrizmu, která také přispívá k integraci jednotlivých součástí vlastního já. Sebeláska poskytuje člověku pocit osobního významu a vyjadřuje podporu jeho osobnosti.

Láska k sobě může v krajním případě nabývat až erotického charakteru. Freud tuto variantu sebelásky označoval termínem narcizmus. Za normálních okolností v dospívání předchází tzv. „primární narcizmus“ ve vývoji osobnosti lásce k milujícím lidem. Vlastní tělo se na přechodnou dobu stává nejen objektem vlastní pozornosti, ale může se stát i objektem sebelásky. V dalším vývoji dojde k proměně a přesunu zájmu na druhého člověka.

Jiným způsobem pojímá sebelásku Fromm. Láska k sobě se podle něj projeví v sebedůvěře k vlastní osobě, ke svým prožitkům, ke svému chování. Zahrnuje sebeúctu a potvrzuje tak hodnotu své vlastní existence. V lásce jde zejména o potřebu sebedůvěry, důvěry ve správnost a smysl svých pocitů i vlastních rozhodnutí a z toho vyplývající sebeúcty.

Obr. 1 Utváření a vývoj vědomí Já podle C. R. Rogerse (1902–1986)

Shrnutí

Psychologové rozdílných škol a směrů se shodují v jednom. Život každého z lidí se skládá z nepřetržité řady problémů, rozporů, překážek. Jde jenom o to, naučit se je úspěšně zvládat. K tomu je třeba dvou vlastností, jejichž vypěstování závisí na úzkém lidském prostředí, v němž člověk vyrůstá. První z nich je nebát se konfliktů, neutíkat před nimi, nenechávat je neřešené. Druhou vlastností je umět čekat na odměnu, potěšení, radost, a to někdy hodiny, týdny, ale také léta. Hromadit konflikty a chtít všechno hned vede k neustálým frustracím, k životní nenaplněnosti, nespokojenosti se světem, se sebou samým. Je to přímá cesta k závislosti na něčem, bez čeho nemohu žít (alkohol, drogy aj.), na někom, bez něhož se můj život hroutí a ztrácí smysl, je to cesta k živoření na okraji společnosti, ne cesta k životu zralé osobnosti. Člověk, který svou osobnost rozvinul v individuální jednotu duševních vlastností a dějů, vystupuje navenek jako psychologický celek.

Kontrolní otázky:

1. Vysvětlete definici: „Osobnost je člověk, který vystupuje navenek jako psychologický celek.“

2. Jaký význam má naše tělo pro utváření pojmu osobnost?

3. Jak se vytváří sociální já?

4. O čem vypovídá naše sebepojetí?

2 Jaký člověk je

Představte si situaci v restauraci. Objednáte si polévku, v níž plave moucha. Jak se zachováte?

Zavoláte číšníka a s úsměvem mu řeknete, že vám přinesl „maso“ navíc, které jste si neobjednal, a požádáte o jinou porci polévky.

Mouchu z polévky vylovíte a na obsahu talíře si nevzrušeně pochutnáte.

Rozčílíte se nad neprofesionalitou a drzostí personálu, zavoláte číšníka a polévku mu se šťavnatými nadávkami hodíte na hlavu.

Sedíte nad polévkou, pláčete a meditujete: „Tak těžký mám život a jako vrchol všech životních strastí ještě moucha v polévce, dokonce černá.“

2.1 Povaha citů – temperament

Základní vlastností duševního života je vzrušivost. U člověka je to převážně ta část psychiky, která vytváří citové prožívání všeho, co přijímá svými smysly, mozkem a dalšími částmi těla. Typ reagování na různé situace v důsledku našeho prožívání má biologický základ. Způsob prožívání je nám vrozen a je označován jako temperament.

V psychologii je termín temperament užíván pro označení celé skupiny vlastností, především pro citové ladění člověka a jeho převládající náladu. Pro temperament lze použít analogie s barvou, protože určuje barvitost a živost nebo tíseň a smutek životních obsahů člověka. Nejde zde o to, co člověk dělá nebo jak dobře to dělá, ale o způsob, jak prožívá to, co dělá.

Jedna z nejstarších typologií temperamentu je připisována řeckým lékařům Hippokratovi a Galénovi. Jistě jste se už setkali s označením vzteklého, žlučovitého člověka jako cholerika (cholé = žluč), veselého, společenského člověka jako sangvinika (sanquis = krev), klidného, vyrovnaného člověka jako flegmatika (flegma = hlen) a přecitlivělého, pesimistického člověka jako melancholika (melan cholé = černá žluč). Tato typologie byla řeckými lékaři odvozována z praxe s pacienty. Oni sami se domnívali, že povaha člověka – temperament – je určována převahou některé tekutiny v těle. Přestože tento jejich názor nebyl potvrzen, výjimečnost jejich pozorování a zkušeností spočívá v tom, že dodnes většina badatelů potvrdila moderními výzkumnými metodami převahu jednoho ze způsobů prožívání u každého člověka.

Dnes víme, že prožívání a v jeho důsledku i chování jsou závislé především na nervové soustavě, individuálních zvláštnostech její činnosti, zvláště pak mozku. Základní nervovou temperamentovou typologií, od níž odvozují další badatelé různé varianty, je nervová typologie I. P. Pavlova.

Teorie typů vyšší nervové činnosti svou neurofyziologickou interpretací vlastností nervových procesů podepřela v podstatě antickou temperamentovou typologii. I. Pavlov byl jednou z nejvýznamnějších postav moderní neurofyziologie. Při svých pokusech se psy si všimnul rozdílu v reakcích na stejné podněty. Především viděl velké rozdíly v tom, jak rychle jednotliví psi vytvářejí podmíněné reflexy. Později došel k teorii čtyř typů, které uplatnil i u lidí. Jsou to:

Typ slabý (melancholik)

Typ silný nevyrovnaný (cholerik)

Typ silný vyrovnaný nepohyblivý (flegmatik)

Typ silný vyrovnaný pohyblivý (sangvinik)

U slabého typu je nápadné, že nesnáší silné podněty. Takový člověk citlivě reaguje, je snadno zranitelný, a proto plachý a uzavřený. Snadno se unaví. Pavlov sám ztotožnil tento typ s antickým melancholikem. Typ silný nevyrovnaný, kdy nevyrovnanost spočívá v převaze vzruchu nad útlumem, se vyznačuje rychlým, silným, ale přechodným podrážděním. Odpovídá mu antický typ cholerika. Silný vyrovnaný nepohyblivý typ, u něhož se pomalu střídají stavy nervového podráždění a útlumu, odpovídá flegmatikovi a silný vyrovnaný pohyblivý typ je antický sangvinik.

Pavlovova teorie byla rozvíjena a přepracovávána, aby ve svých důsledcích badatelé docházeli ke komplikovanému obrazu neurofyzické individuality člověka. Původní jednoduchost antické a nervové typologie dále rozvíjel H. J. Eysenck. Přes veškeré rozdíly v terminologii i přístupech ke zkoumání temperamentu různých škol lze vidět shodu v tom, že existují dvě osobnostní dimenze, které tvoří i základní temperamentové faktory:

Obecná emocionalita (citlivost) – jde o obecný faktor, který je analogický faktoru obecné inteligence v poznávací složce psychiky a je rozmanitě označován (emoční reaktivita, obecný fond emoční energie, neuroticizmus aj.)

Bipolární faktor extraverze (rysy, které vedou k zaměřenosti navenek a přispívají k aktivnímu přístupu k okolním podnětům) a introverze (tj. zaměření dovnitř, stažení se do sebe sama)

Základní pojmy pro popis vlastností osobnosti v Eysenckově dvojdimenzionálním systému temperamentových vlastností jsou extraverze a neuroticizmus. Vztahem člověka k vnějšímu světu a k sobě samému nezávisle navazuje Eysenck na typologii Junga. Typ extravertní je družný, rád chodí do společnosti, je zaměřen na prostředí, v němž žije. Je přístupný, aktivní v činnostech i jednání, dovede se snadno přizpůsobit nově vytvořeným pracovním i společenským podmínkám. Má rád legraci a ve všem změnu. Je stále v pohybu, ale má sklon být agresivní, snadno ztrácí dobrou náladu i trpělivost. Nekontroluje příliš své city a není na něj vždy spolehnutí.

Typ introvertní je naproti tomu zahleděný především do svého nitra, zaměřený na své vlastní problémy a duševní stavy. Introverti jsou poměrně uzavření vůči svému okolí, nedůvěřiví, plaší, nejistí a málo průbojní. Žijí však intenzivním vnitřním životem, jsou schopni hlubokých citů, těžko se přizpůsobují, mnoho přemýšlejí a uvažují. Introverti nemají rádi vzrušení, každodenní záležitosti pojímají vážně, mají rádi v životě určitý řád. Jsou spolehliví, poněkud pesimističtí a kladou velký důraz na etické normy.

Neuroticizmus je vlastnost odvozená z příznaků neurotika, člověka s určitou duševní poruchou zvanou neuróza. Míra neuroticizmu je dána mírou lability nebo stability, s jakou se u člověka projevují vlastnosti nervové soustavy, která ovlivňuje rychlost, intenzitu i barvu prožívání, určuje hloubku i dobu trvání emocionálních reakcí. V zavedení tohoto kritéria se Eysenck opírá o výzkumné poznatky Pavlovovy o individuálních rozdílech základních vlastností nervové soustavy mezi lidmi, které ovlivňují i celkový způsob chování.

Člověk s vysokým neuroticizmem, u něhož převládá pravděpodobnost neurózy, bývá neklidný, úzkostný, dělá si zbytečné starosti, chová se nedospěle, je snadno podrážděný, chybí mu sebedůvěra, mívá pocity méněcennosti. Dlouho se trápí pokořujícími příhodami, snadno omdlí, trpí závratěmi, mívá poruchy spánku, noční děsy, znervózňují ho tunely a výtahy.

Míra extraverze a nervové stability jsou statisticky zhruba nezávislé, proto je lze znázornit geometricky jako dvě osy souřadnic, které jsou navzájem kolmé (obr. 2).

Obr. 2 Vztah mezi antickým členěním temperamentů a Eysenckovým dvojdimenzionálním schématem základních temperamentových vlastností

Shrnutí

Temperament je vrozenou dispozicí, která spoluurčuje individuální typ reaktivity a dynamiky psychiky. Projevuje se v chování, emočním prožívání i vegetativních reakcích. Temperament je stabilní vlastností, a proto se stal základem mnoha typologií.

2.2 Základní vlastnosti citů

Emotivita je specifickou dimenzí temperamentu, která určuje základní způsob citového prožívání: intenzitu, stabilitu, časovou dimenzi, proměnlivost i vztah k vyvolávajícím podnětům.

Emoce vyjadřují vztah člověka k sobě samému i k okolnímu světu. Jsou bezprostředním ukazatelem způsobu, jakým člověk tuto skutečnost přijímá. Projevují se subjektivním hodnocením reality, které se liší od racionálního posuzování. Člověk zpracovává podněty ze svého prostředí ve smyslu subjektivního významu pro jeho život, činnost, způsoby a směry chování. Chování a prožívání člověka je neoddělitelné od biologických procesů. Základem osobnosti člověka je nervová soustava, její schopnost přejímat podněty z prostředí, třídit je, uchovávat a ve vhodném okamžiku účinně vybavovat. Nervová soustava je především, jako všechno živé, zdrojem aktivity. Tak tomu je také podle českého vědce J. Charváta (1971): „Primum movens našeho centrálního nervového systému je spontánní aktivita, zvídavost, tvořivost.“ Tím se liší od jakéhokoliv stroje, například samočinného počítače, ke kterému bývá přirovnáván. Samostatná aktivita člověka, stejně jako žádná jiná biologická aktivita, není uzavřena sama do sebe. Nepracuje podle fixního programu, který byl do ní vložen. Naše nervová soustava se „živí“ podněty zvenčí, jejich zpracováním a odpovídáním na ně. Nemá-li tuto „potravu“, energicky ji hledá.

Na studium míry aktivace, tedy vztahu mezi emocemi a tělesnými – fyziologickými změnami, které jsou s emočním prožíváním spjaty, se soustředila behaviorální psychologie. Někteří autoři této školy emoce jako samostatnou kategorii vůbec neuznávají, soustřeďují se právě jen na tělesné změny jako reakci na určité podněty. Behavioristé kladou rovnítko mezi pojmy emoce – psychické tenze – vzrušení – aktivace psychiky. Uvedené termíny jsou vesměs pojímány z čistě fyziologických hledisek. Příkladem pojímání emocionality jako míry aktivace organizmu je Lindsleyova stupnice ukazující na kontinuitu „smrt – silně excitovaná emoce“ (obr. 3).

Obr. 3 Rozdílné hladiny obecné aktivace podle Lindsleye

Podstatným příspěvkem k poznání vzniku emocí jsou poznatky o úloze centra mozkového kmene: thalamu, hypothalamu, limbického systému a samozřejmě také mozkové kůry. Význam thalamu a hypothalamu zaznamenali ve své teorii Cannon a Bard. Podle této teorie jsou vlastní emoce uloženy v thalamu jako afektivní schémata. Vegetativní projevy, které jsou s určitými citovými prožitky spojeny, a vnější projev citů ve výrazu i chování jsou podmíněny funkcí hypothalamických center. Tito autoři brali už ve své době v úvahu i skutečnost, že emoce jsou řízeny centrálně. Například vzrušení či útlum thalamických center vychází z mozkové kůry. Existuje i zpětné spojení s kortexem (mozkovou kůrou), které zajišťuje integraci emočního prožívání ve vědomí.

Novější teorie, např. Papezova-McLeanova z roku 1937 a 1950 (Koukolík, 1995), již braly v úvahu i funkci limbického systému, který je ve značné míře ovlivňován činností čelních laloků mozkové kůry. Léze (poškození) v určitých oblastech kůry pravé či levé mozkové hemisféry vedly ke zvýšení úzkostnosti, k depresivním rozladám nebo k nápadnější hostilitě, tj. pocitu nenávisti, který může být spojen se stejně zaměřeným chováním.

Nervové řízení je spojeno s humorálním řízením: žlázy s vnitřní sekrecí produkují nepatrné množství chemicky vysoce účinných hormonů, které ovlivňují růstové procesy i funkční stav těla, včetně nervové soustavy. Humorální řízení je vývojově starší a řádově pomalejší. Je však integrováno do celkového řídícího systému a podřízeno mozkovým centrům. Například uvedená reakce probíhá tak, že sympatikus ovlivní dřeň nadledvinek a odtud se vyplaví adrenalin, který působí chemicky. Chemické složení krve má pak silný vliv na činnost nervové soustavy, což je ostatně známo např. z působení drog.

Při aktivaci pozorujeme za obdobných podnětových situací výrazné individuální rozdíly. Na základě specifik vrozeného základu nervové soustavy a dominujících zkušeností a zážitků se může u jedince prosazovat jako převládající některý ze dvou základních typů aktivace psychiky k integraci s prostředím:

Útočný typ, zaměřený na zmocnění se vnějšího prostředí, na jeho překonání střetnutím, „bojem“

Obranný typ, zaměřený na obranu před vnějším prostředím ústupem, oddálením, únikem

Vazba citového prožívání a fyziologické reaktivity se může projevit i vznikem specifických poruch. Dlouhodobé opakování silné negativní emoce, které vyvolávají určitou vegetativní odezvu (např. zvýšení srdeční činnosti, zrychlení dechové frekvence, pocení apod.), se mohou natolik zafixovat, že se z nich stanou patologické projevy. Tímto způsobem vznikají neurotické projevy somatického charakteru (např. bolesti břicha, hlavy, pocity dechové nedostačivosti, dušení), které mohou v určitých případech nabývat charakteru psychosomatických onemocnění (např. žaludeční vřed, psychogenní astma, hypertenzní choroba). Tyto potíže byly vyvolány psychickými, konkrétně emočními faktory, které se často objevují například jako reakce na subjektivně náročné zátěžové situace. Mohou tudíž sloužit jako signál nadměrné zátěže, se kterou je třeba se nějakým způsobem vyrovnat. Pokud by toho člověk nebyl schopen, mohla by taková zátěž mít velmi nežádoucí dlouhodobé následky pro jeho zdraví.

Shrneme-li neurofyziologické poznatky o jejich účincích na emocionalitu člověka, dospějeme k závěrům, že nervový a humorální systém způsobují:

Specifickou aktivaci psychiky a organizmu, která je závislá na významnosti podnětu pro jedince (např. milovaný člověk, sklenice vody pro žíznícího aj.)

Tonizaci či tlumení aktivity, tzn. že rozšiřují množství a rychlost psychických reakcí, energii, práceschopnost nebo naopak snižují psychickou a fyzickou aktivitu při prožitcích úzkosti, strachu, depresi

Regulaci ve smyslu příklonu nebo odklonu k působení podnětu (např. láska – nenávist, radost – zlost, nadšení – deprese aj.)

Organizaci a koordinaci jednání, tzn. snižují psychickou vnímavost k nepodstatným vedlejším jevům, zužují psychickou zaměřenost, jednání se stává prudším apod.

Shrnutí

Funkcí emocionality je základní organizace a regulace. Citové prožitky fungují jako bazální a iracionální hodnotící kritérium. Regulují i aktivaci organizmu. V tom smyslu mají aktivizující nebo tlumící účinek. Regulují psychické prožívání i chování nebo fyziologické funkce. Citové prožitky slouží jako zpětná vazba. V tomto směru se vztahují i k potřebám, signalizují míru jejich uspokojení.

2.3 Citové kvality

City jsou spontánní, je těžké si říci „teď se budu radovat“ nebo „teď budu truchlit“. Existují prudké výbuchy citů – afekty, které nemají dlouhého trvání (zlost, zděšení), naopak dlouhodobé citové stavy, které mohou několik dnů i týdnů podbarvovat naše prožívání a naši aktivitu, se nazývají nálady (veselá, smutná, podrážděná). Intenzivní, hluboké a dlouhotrvající citové stavy jsou označovány jako vášně. Mohou být pro jedince zhoubné (karbanická a jiné hráčské vášně, vášně jako závislosti na alkoholu a jiných drogách), ale i rozvíjející (sportovní, čtenářské, sběratelské). Uvedené kvality (nálady, afekty, vášně) vypovídají tedy především o intenzitě a délce citového prožitku.

Subjektivní prožitek emoce doprovází vždy kvalita libosti nebo naopak nelibosti, příjemnosti nebo nepříjemnosti, tzn. že city vždy subjektivně hodnotíme jako pozitivní a negativní. City jsou polární.

Příkladem pozitivní emoce je radost. Je to příjemný emoční stav vznikající na základě uspokojení nějaké potřeby či pouhé představy jejího uspokojení. Je to pocit, který vede k určitému pozitivnímu zkreslení v hodnocení současnosti a anticipace (předjímání) budoucnosti. Vnějším projevem radosti bývá smích, veselost.

Naopak smutek, případně deprese, je příkladem negativní emoce. Je to nelibý emoční stav vznikající na základě nějaké ztráty či pouhé představy takové ztráty. Vede ke tlumení aktivity, poklesu zájmu, eventuálně až k pocitu beznaděje, ke ztrátě smyslu jakékoliv činnosti. Jeho vnějším projevem bývá pláč, případně apatie.

Další kvalitou citů je postoj k vnějšímu světu a k sobě samému. City vyjadřují emocionální postoj k jednotlivým lidem, vazbu na různé objekty, posuzování těchto objektů (domova, osobních věcí, určitého místa) jako určitých individuálních hodnot. Prožitky sebe samého souvisejí s hodnocením vlastního tělesného stavu, základních životních potřeb a své sociální situace.

Pozitivní emoce, které vyjadřují aktuální či představovaný pozitivní vztah k určitému objektu, jsou náklonnost a láska. Negativní emoce v protikladu k pozitivním jsou hněv a nenávist. Prožitek reálného vztahu je strach, který vyjadřuje skutečné nebo představované ohrožení určitým objektem nebo situací. Strach vzniká vlivem narušení vztahu mezi člověkem a jeho prostředím. Strachem reaguje i šestiměsíční dítě a tento druh strachu nazýváme úlekem. Vyvolávají jej většinou podněty rychle se vynořující, a vyžadující tedy velmi rychlou reakci.

Na biologické rovině v interakci s prostředím je strachová reakce prospěšná nebo minimálně škodlivá. Strach spolu s agresí tvoří dva základní citové stavy, které mají společného něco, co je současně odlišuje od ostatních emocí. Je to jejich jednoznačný biologický smysl: odrážejí a signalizují nebezpečí, jsou výrazem potřeby sebezáchovy, která vede k mobilizaci sil organizmem na ochranu. Provokují obecné ohrožení jedince na hrozící nebezpečí.

Při posuzování citového života člověka, vlastně celého procesu jeho prožívání, rozlišujeme dvě geneticky odlišné roviny: vývojově starší, která je spojena s uspokojováním bezprostředních stavů organizmu, a vývojově mladší, tj. specificky lidský typ emocí.

Nižší city – emoce – pozorujeme i u vývojově nižších živočichů, protože jsou spojeny s uspokojováním základních potřeb subjektu a adaptací na životní podmínky. Změnou situace či vnitřního stavu organizmu okamžitě mizí (např. uspokojení hladu, spánku, sexu).

Vyšší city – společenské city – jsou složité emoční procesy a stavy, které jsou vázány na život člověka ve společnosti. Mají povahu trvalejších citových vztahů k objektům a jevům (např. láska matky k dítěti trvá, i když se matka rozhořčuje nad jeho chováním). Jako specificky nová kvalita prožitku se tu vyskytuje sebecit, pohlížení na sebe sama, chování, prožitky (např. výčitky svědomí, prožitek viny, lítosti, studu, sebeuspokojení, hrdosti).

Nejsložitější lidský cit, který obsahuje vše, co bylo o citovém životě člověka doposud v textu napsáno, bývá označován jako láska. Fromm (1996) definuje lásku jako odpověď na problém lidské existence. Pojímá lásku jako vůli rozšířit vlastní „já“ ve prospěch duchovního růstu ať už vlastního nebo cizího. Cit lásky může vyvolávat neskutečné množství objektů a projevuje se ve stejně neuvěřitelném množství forem.

Podle Fromma je bazálním druhem lásky, který je i základem všech jejích forem, láska bratrská. Má tím na mysli smysl odpovědnosti, péče a úcty, znalosti jiného člověka, přání napomáhat jeho životu. Je to ten druh lásky, o němž hovoří bible slovy: Miluj svého bližního jako sám sebe. Bratrská láska je založena na zážitku, že všichni jedno jsme. Rozdíly v nadání, inteligenci, znalostech jsou zanedbatelné ve srovnání s identitou lidského já jako prožitku, který je společný nám všem. Je to láska nevýlučná, láska mezi rovnými, i když jako rovni si nejsme nikdy, ale jsme lidští v tom, že všichni potřebujeme pomoc druhých lidí. Láska bratrská se v nás rozvíjí soucitem k bezmocnému.

V tomto smyslu souvisí s láskou mateřskou, která má však druhou, a to podstatnější stránku. Láska mateřská obsahuje víc než snahu po zachování života, vnuká dítěti lásku k životu (dítě prožívá, jak je dobré být na tomto světě malou holčičkou nebo malým chlapečkem). Svou povahou je to vztah nerovný, kde jeden potřebuje pomoc a druhý ji dává. Pro svůj altruistický, nesobecký vztah bývá mateřská láska považována za nejvyšší formu lásky. Zdá se však, že pravý význam mateřské lásky není v lásce matky k novorozenci, nýbrž v její lásce k dorůstajícímu dítěti. Matka ve svém malém dítěti překračuje hranice sama sebe, láska k němu dává jejímu životu smysl a význam. Dítě se však postupně stává úplně oddělenou lidskou bytostí. Podstata této lásky je v tom, že si matka musí přát, aby se od ní dítě oddělilo, a to je paradox vztahu matka – dítě. Matka chce samostatnost dítěte, ale přitom trpí. Mateřská láska se tak stává vlastně těžkým údělem, protože vyžaduje dávat vše a nechtít nic než štěstí milovaného.

V protikladu k lásce bratrské a lásce mateřské je láska erotická. Je to touha po úplném splynutí s druhým člověkem. Svou povahou je exkluzivní, nikoli univerzální. V tomto smyslu je to snad nejklamnější forma lásky vůbec. Často se směšuje se zážitkem zamilovanosti, s náhlým zhroucením přehrad, které do tohoto okamžiku oba lidi oddělovaly. Důvěrnost vzniká především pohlavním kontaktem. Pohlavní touha může být stimulována úzkostí ze samoty, přáním dobývat či být dobýván, marnivostí, přáním ublížit, a dokonce zničit, a to vše ve stejné míře. Zdá se, že tato forma lásky splývá s každým silný citem a je jím stimulována. Jestliže erotická láska není též láskou bratrskou, vede vždy jen k přechodnému spojení, protože když iluze ze zamilování přejde, cítí oba partneři své odcizení ještě výrazněji než dříve. Erotická láska je exkluzivní v tom, že vylučuje lásku k jiným ve smyslu erotického splynutí, plného odevzdání se po všech stránkách života, ale ne ve smyslu hluboké bratrské lásky. V našich vztazích k jiným lidem se opakuje týž paradox. Vzhledem k tomu, že všichni jsme jedno, můžeme milovat každého stejným způsobem ve smyslu bratrské lásky. Ale vzhledem k tomu, že jsme také všichni různí, erotická láska vyžaduje jisté specifické, vysoce individuální prvky, které mezi některými lidmi existují, neexistují však mezi všemi.

Zatímco nikdo nenamítá nic proti pojetí lásky k objektům různého druhu, je rozšířeno přesvědčení, že milovat sebe sama je totéž co sobeckost. Láska a sebeláska jako by se vzájemně vylučovaly. Láska k sobě a láska k jiným nejsou však alternativy. Naopak, u všech lidí, kteří jsou schopni milovat druhé, najde se i láskyplný postoj k sobě. Láska je v zásadě neoddělitelná, pokud jde o vztah mezi „objekty“ a vlastní osobou. Láska má kořeny v naší schopnosti milovat. Z toho vyplývá, že i mé vlastní „já“ musí být předmětem mé vlastní lásky, stejně jako jiní lidé. Kladný postoj k vlastnímu životu, štěstí, růstu, svobodě má své kořeny v lásce, tj. v péči, úctě, odpovědnosti a znalosti, které věnujeme také sobě. Je-li člověk schopen tvůrčí lásky, miluje i sebe, může-li milovat jen jiné, nemůže milovat vůbec.

Sobeckost a sebeláska ovšem není totéž, naopak jsou to protiklady. Sobecký člověk je člověk narcistický, který jako by odňal lásku druhým a obrátil ji k sobě. Je snadné pochopit sobeckost na uchvatitelné lásce přepečlivé matky. Zatímco vědomě věří, že má své dítě obzvlášť ráda, stará se příliš o dítě ne proto, že ho tak mnoho miluje, ale daleko více pro prezentaci své osoby. Jsou to časté příklady perfekcionistických matek nebo rodičů vůbec, kteří takto kompenzují svou neschopnost milovat.

Základ potřeby milovat je v pocitu naší odloučenosti a z ní vyplývající úzkosti a ztracenosti ve světě. Nejsilnějším zážitkem spojení s druhými lidmi je právě cit lásky. Z psychologického hlediska není odlišná v tomto smyslu ani láska k bohu. Vyplývá také z potřeby překonat odloučenost a dosáhnout spojení. Láska k bohu je v podstatě myšlenkový zážitek. Významnou analogií lásky k bohu je láska k rodičům. Na počátku je dítě připoutáno k matce jako základu svého bytí. Cítí se bezmocné a potřebuje všeobsáhlou matčinu náklonnost. Později se obrací k otci jako autoritě pro myšlení a činnost směřující k uplatnění ve světě. Ve stadiu plné zralosti se stává jedinec sám sobě otcem i matkou. Bůh tu přestává být vnější mocností, stává se součástí vlastní osoby. Z těchto úvah vyplývá, že lásku k bohu nelze oddělit od lásky k rodičům a je založena na schopnosti podřizovat se autoritě (přírodě, řádu společnosti, vesmíru apod.).

Zajímavou teorii lásky vypracoval Sternberg (1986). Podle něj má láska tři hlavní dimenze, které lze uspořádat do trojúhelníkového modelu: intimitu, vášeň a závazek (obr. 4).

Obr. 4 Sternbergův trojúhelníkový model lásky

Intimitu chápe jako pocit blízkosti, silnější než u vztahu mít rád a obsahující také starostlivost, vzájemné porozumění a podporu. Vášeň spojuje především s motivační složkou a vztahuje ji k vysoké psychické aktivaci. Závazek jako těsné spojení a závislost vyjadřuje zvláštní druh vztahu mezi dvěma lidmi v podobě jedinečné jednotky. Předpokládá, že každá z těchto dimenzí lásky má poněkud odlišný vývoj v čase. Intimita se zvyšuje v počátečních fázích vztahu, ale později mírně klesá. Vášeň jako výsledek vysoké emotivní aktivace psychiky rychle vzrůstá, zejména u úspěšných vztahů, i když obvykle její průběh zaznamenává několik vrcholů a poklesů. Tři složky lásky Sternberg znázorňuje v podobně trojúhelníku, což umožňuje podle míry jednotlivých dimenzí sestavit trojúhelníky různých tvarů a rozměrů, které zároveň svou plochou vyjadřují celkovou míru lásky a podíl jednotlivých komponent.

Sternberg popisuje 8 typů vztahů, které nemusí mít vždy všechny složky. V průběhu času se láska dvojice může měnit, trojúhelník proto není vždy rovnostranný. Některé formy lásky, které nemůžeme znázornit podle Sternbergova schématu, uvádí West. Oblíbenost je vztah s vysoce rozvinutou kognitivní složkou. Příkladem je dobré přátelství, kterému chybí sexuální přitažlivost i závazek na celý život. Zamilovanost znamená silnou přitažlivost k naprosto cizímu člověku, ale nemusí v něm být vzájemné porozumění, ani důvěra ve společnou budoucnost. Romantická láska je typická pro vášnivé vztahy a mívá silnou emoční a motivační složku. Často v ní však chybí angažovanost. To je důvod, proč romantické lásky trvají jednu sezónu. Kamarádská láska naopak není vášnivá, je založena na radosti z přítomnosti druhého. Takoví lidé nemusí být tělesně přitahováni, mohou si přitom mnoho let vychutnávat společnost partnera a pokud je na této lásce založeno manželství, může lidem přinášet velké štěstí. Naopak v prázdné lásce nemohou lidé zůstat celý život. Je to druh vztahu, kdy lidé mohli být zpočátku tělesně přitahováni, ale jejich vztah se nezměnil v pocit „my“. Dokonalá láska, kdy jsou milenci sjednoceni, tělesně přitahováni a angažováni pro vztah, je omezena. Dvojice mohou tuto lásku nacházet a zase ztrácet.

Jinou známou klasifikací různých druhů lásky je třídění J. A. Lee (1977, 1988) a Hendrickových (1986, 1993), kteří dospěli k závěru, že každý z druhů lásky má svou základní integraci a druhy lásky jsou vzájemně nezávislé. Pro jejich označení užil Lee řeckých a latinských termínů:

Eros – erotická láska, která se vyznačuje silnou touhou a zdůrazňováním ideálu fyzické krásy

Ludus – hravá láska, bez výrazného svazku nebo žárlivosti

Storge – láska kamarádská, přátelská bez důrazu na vášeň

Pragma – praktická láska, řídí se racionálním výběrem partnera z hlediska osobního prospěchu

Mania – volná láska založená pouze na uspokojování sexuální potřeby, bez trvalého svazku

Agape – altruistická nesobecká láska, zaměřená na péči a starostlivost o druhého

K nejčastěji rozlišovaným druhům lásky patří láska vášnivá a láska kamarádská, přátelská (Hattfield, Rabson, 1993). Tyto druhy lásky odpovídají transformacím v interpersonálních vztazích. Vášnivá láska je typickým stavem pro počáteční zamilování a obvykle trvá několik týdnů až měsíců, výjimečně rok nebo déle. Pokud je oboustranná, naplňuje oba partnery velkým štěstím a radostí, pokud tomu tak není, zamilovaný, jehož láska není opětována, trpí pocity sklíčenosti a zoufalství. Vášnivá láska prochází vždy proměnami a jednou z nich může být láska kamarádská. Je pro ni příznačný zralý, stálý vztah, založený na přátelství, vzájemném citovém odměňování, respektování druhého a důvěře. Přátelská láska poskytuje pocit vzájemného akceptování. Důvěrné přátelství či manželství, které následuje po vášnivé lásce, se vyznačuje potlačením úzkosti a převahou důvěry. Oboustranný zájem o udržení a pokračování vztahu ho naplňuje novými pocity a podporuje jeho trvání. Láska provází člověka celý život. První lásky se objevují na přelomu předškolního věku, vyznačují se citovým vztahem mít rád, vyvěrajícím z vnímání druhé osoby, která se líbí. Zatímco malé děti se nestydí přiznat, že se jim někdo líbí, na prahu dospívání je typická zahalenost lásky do roucha tajemství. V pubertě a adolescenci sílí nejen citové vazby, ale také touha po sexuálním poznání, a tedy naplnění lásky po všech stránkách. Zamilovaní se svým vztahem netají, naopak ho často vystavují na obdiv okolí. Že se láska může objevit v pozdním stáří, o tom svědčí mnoho krásných vztahů. Potřeba milovat a být milován se tak ukazuje jako velmi silná, celoživotní potřeba člověka.

Shrnutí

City jsou globální duševní kvalitou, která podbarvuje vnímání dílčích obsahů našeho duševního života. Jsou projevem subjektivní zkušenosti. Tvoří významnou součást osobní orientace člověka.

Kontrolní otázky:

1. Vysvětlete termín temperament a uveďte základní temperamentové typologie.

2. Co určuje základní vlastnosti citového prožitku?

3. Které kvality prožívání utvářejí duševní život člověka?

4. Uveďte příklady nižších citů a popište, jak vznikají?

5. Které city jsou nazývány vyššími a proč?

3 Co člověk může

Jistě znáte vesvém prostředí někoho, kdo je pohybově velmi obratný, snadno uspěje vjakékoliv sportovní činnosti, avněkterém sportu dokonce podává mimořádné výkony. Možná máte kamaráda, který hraje na několik hudebních nástrojů anemá ani žádné hudební vzdělání. Vzpomenete si, že jste měli veškole spolužáka, který udivoval vynalézavostí vřešení matematických úloh, adokonce doplnil novými postupy řešení nabízené učitelem. Setkali jste se slidmi svýjimečnou pamětí, originálními nápady ajinými obdivuhodnými duševními výkony?

3.1 Utváření schopností člověka– inteligence

Vlastnosti člověka, které jsou předpokladem úspěšného vykonávání určité činnosti, jsou nazývány schopnosti. Projevují se konkrétním způsobem vchování člověka zejména zhlediska jeho vztahu kprostředí, které umožňuje tyto vlastnosti optimální formou nejen uplatnit, ale především rozvinout. Schopnosti bývají vymezeny jako ty vlastnosti osobnosti, které jsou podmínkou kpohotovému vykonávání určité aktivity.

Základem schopností jsou vlohy. Jsou to anatomicko-fyziologické zvláštnosti organizmu, především centrální nervové soustavy asmyslových orgánů. Souhrn vloh tvoří předpoklad pro rozvoj různých schopností, který může nebo nemusí být využit. Míra využití vlohy závisí na dalších okolnostech, osobních vlastnostech avnějších vlivech. Na rozdíl od vloh, které jsou biologickým základem schopností, schopnosti jsou výsledkem zkušeností, znalostí avědomostí idovedností, jež se projevují autvářejí včinnosti.

Existují různá pojetí podstaty schopností, od „primárních dispozic“, obsahujících především úroveň kvality myšlení, až po pestré spektrum duševních aktivit odpovídajících různým činnostem, snimiž se člověk vprůběhu života setkává. Všeobecně se vpsychologii ujalo dělení schopností na dvě skupiny, na schopnosti obecné (primární) aspecifické (sekundární). Guilford (1956) vyčlenil na základě faktorové analýzy tři skupiny obecných– primárních schopností, které odpovídají poznatkům opoznávacích procesech člověka. Jsou to:

Schopnosti vjemové, senzorické, perceptuální, které souvisejí spřesnou diskriminací smyslových vjemů

Schopnosti psychomotorické, projevující se silou, průběhem apřesností pohybů, pohybovou souhrou, tempem pohybové výkonnosti areaktivitou, tzn. rychlou pohotovou reakcí na registrované podněty

Schopnosti intelektové, rozumové, které představují jakýsi univerzální základ, na němž je více či méně závislá úroveň každého poznávacího výkonu; projevují se schopností chápat, správně myslet, poznávat, hodnotit atvořit

Člověk je vybaven základní psychickou potřebou orientace vesvětě, vněmž žije. Poznání tohoto prostředí je předpokladem kúspěšné adaptaci jak vesmyslu dobrého využití životních podmínek, tak vesmyslu vyhnutí se různým rizikům aohrožením. Vnímání je nejjednodušší, lze říci primární poznávací schopností, jež je založena na smyslovém zobrazení reality. Přináší do vědomí informace, které jsou relativně přesnými obrazy skutečnosti. Vnímání lze pojmout ijako komunikaci člověka sokolním prostředím, vjejím širším významu. Člověk přijímá informace zokolního prostředí, zpracovává je anějakým způsobem na ně reaguje.

Vnímání je primární přijímání azpracovávání informace ovnějším avnitřním prostředí člověka (tj. vlastním organizmu). Podněty odpovídající funkci určitého smyslového orgánu jsou jím percipovány avmozku jsou zpracovány.

Mezi oběma funkcemi je určitý rozdíl, který ilustruje iGuilfordovo členění (1967):

Perceptivní smyslové vnímání – zahrnuje fázi pouhého přijetí podnětu. Je zprostředkované smyslovými orgány, dostředivými drahami vedoucími do mozku aspecifickými mozkovými centry.

Kognitivní vnímání – označuje zpracování smyslových informací zokolního světa, kterého se účastní idalší psychické procesy (paměť, myšlení, prožívání, emoce). Znamená porozumění tomu, co vnímáme.

Vnímání je proces aktivní aúčelné organizace smyslových dat. Má individuálně specifické zaměření. Člověk nemůže vnímat všechny podněty, které se mu nabízejí, je nutné stále provádět určitou selekci avybrat si, co je žádoucí vnímat. Například má tendenci očekávat určitou vůni ichuť jídla, které zná. Jestliže tomu tak není, reaguje zpravidla nelibostí. Příčinou preference vnímání jsou iaktuální potřeby člověka. Když je hladový, má větší tendenci vnímat jídlo. Podle své individuality člověk také specifickým způsobem smyslové informace zpracovává ainterpretuje. Je to závislé na jeho předchozí zkušenosti. Rozdílové prahy, tedy jemnost diferenciace podnětů jednotlivými analyzátory (např. počet odstínů barev, zvuků, chutí apod.) vzrůstá vprůběhu života člověka jak zráním, tak cvikem.

Zmanipulačně psychomotorických schopností bývá sledována nejčastěji pohybová koordinace, přesnost, osobní tempo, reakční čas, ato urůzných častí těla. Výchozí podmínkou uvědomování si reality je bdělost (aktivace, lucidita, virgilita). Intenzita vuvědomování si prostředí je podmínkou efektivní orientace, prožívání ijednání. Zvýsledků studií denních fyziologicky podmíněných výkyvů výkonnosti vyplývá, že bdělost, atedy pohotovost kreagování kolísá vprůběhu dne. Člověk není obvykle schopen podávat maximální výkon na počátku dne. Jeho schopnost výkonnosti se zpravidla zvolna zvyšuje anejvyšší výkony vykazuje asi v10hodin dopoledne. Pak dochází kfyziologicky podmíněnému poklesu potencionální výkonnosti, který je nejnižší okolo 14hodin. Následuje opět jisté oživení schopnosti výkonu svrcholem přibližně v18hodin. Nato nastává zákonitý pokles možné výkonnosti, který trvá celou noc, svyvrcholením mezi druhou atřetíhodinou. Zindividuálních diferencí tohoto jevu odvodil Hampp typologii lucidity. Zjistil, že asi třetina lidí patří ktzv.večernímu typu („sovy“), jedna šestina je typ ranní („skřivánci“) aostatní jsou schopni se více či méně přizpůsobit jakémukoliv vnucenému režimu aktivity. Zjišťování typu lucidity je zaměřeno na její vnější projevy, například obtížnost ranního vstávání, vydatnost snídaně, obvyklou dobu ulehnutí apod.

Základním předpokladem žádoucí výkonnosti duševní činnosti jsou vedle jasného vědomí (lucidity) také odpovídající vlastnosti pozornosti, jako jsou: síla (intenzita soustředění), stabilita (délka koncentrace), rozsah (kapacita, počet prvků vjednorázovém aktu pozornosti) akolísání (oscilace, cyklické střídání dominanty zaměření). Jednotlivé činnosti kladou specifické nároky na dílčí vlastnosti pozornosti. Například uřidičů dálkové dopravy je nezbytné dlouhodobé soustředění do šířky, uučitelů je zase žádoucí schopnost pružného přepojování pozornosti zvýkladu na projevy žáků acelkovou atmosféru třídy, jinou konstelaci vyžaduje výkon hlídače, hodináře apod.

Rozumové schopnosti bývají většinou nazývány inteligencí. Pojem inteligence slouží nejčastěji koznačení obecného základu různých poznávacích schopností, které vedou ksamostatnému akvalitnímu řešení složitých problémů.

Rozumové poznávací výkony, ikdyž jsou spojeny srůznými druhy činnosti, mají něco společného (vzájemně spolu korelují). Neulpívají pouze na popisu vnější stránky věcí ajevů, ale dospívají až kpostižení jejich podstaty prostřednictvím myšlení. Myšlení je složitý poznávací proces, jehož podstatou je objevování vztahů mezi předměty ajevy arozlišování významů avlastností pojmů. Myšlení je těsně spojeno sexistencí jazyka ařeči. Spočívá vevytváření pojmů na základě jazyka. Pomocí myšlení můžeme poznávat jevy azákonitosti, které nelze vnímat našimi smysly. Pomocí smyslů bychom je nikdy neobjevili anepoznali. Správnost myšlenkových operací (analýza, syntéza, klasifikace ageneralizace) hodnotíme zpravidla podle toho, jak rychle, snadno asprávně dovedou lidé řešit nové, neobvyklé situace. Myšlení tak tvoří podstatu inteligence, která se projevuje především schopností porozumět věcem ajevům vesvém prostředí ana toto prostředí se účelně adaptovat. Při nadprůměrné úrovni inteligence jde opohotové vystižení podstaty ina značné abstraktní úrovni, vyjadřování se bez zbytečných detailů avynikání šíří rozhledu ivědomostí. Průměrná inteligence se zpravidla projevuje vpohotovém vybavování základních školních vědomostí, přiléhavém postižení rozdílů, zvládnutí správného výkladu abstraktních pojmů, jejich vřazování do tříd auplatňování nadřazených kategorií. Inteligence, která nedosahuje průměru, je charakteristická směšováním rozdílů mezi podstatným anepodstatným, neschopností složitějších logických úsudků, selháváním při zobecňování aulpíváním na nepodstatných znacích.

Schopnosti specifické (také speciální) jsou podmíněny druhem činnosti aprofesemi. Patří knim:

Verbální schopnosti, tj. schopnost vyjadřovat azejména chápat složité vztahy vyjádřené slovy (musí je mít kromě filologů, filozofů, psychologů, právníků také každý vědecký pracovník)

Numerické schopnosti se projevují vehbitém abezpečném zacházení sčísly arovněž sjakýmikoliv jednoduchými symboly, které jsme důkladně ovládli

Prostorová představivost, jde ourčování polohy objektu vjeho prostředí, umožňuje nám představit si, do jakých vzájemných vztahů se předměty dostanou, ocitnou-li se vurčitých polohách (potřebují ji technici, letci, skokani)

Percepční pohotovost (vesmyslu duševním, nikoliv smyslovém) se projevuje vrychlém postřehu pro vnímané, zejména jde ozrakové detaily, např. při korektuře tiskovin

Paměťové schopnosti vesmyslu individuálních rozdílů

Umělecké schopnosti, tj. výtvarné, hudební, literární, dramatické

Jak bylo řečeno, pro soubor schopností vjemových, intelektových apsychomotorických se ujal název inteligence. Vlastnosti inteligence jsou vedle povahových vlastností nejcennějším „duševním majetkem“ člověka, jsou to vlastnosti, které rozhodují ozpůsobu rozvoje člověka, jeho vztahu jak kprostředí přírodnímu, tak sociálnímu. Vývojově lze odlišit inteligenci praktickou (schopnost zacházet spředměty anástroji), teoretickou (schopnost zacházet spojmy aznaky, logicky myslet) asociální (schopnost vycházet slidmi, umět navázat kontakt audržet ho, ale ischopnost „moudrého jednání vmezilidských vztazích“).

Průměrný IQ se tedy pohybuje kolem hodnoty 100 avyjadřuje skutečnost, že mentální věk odpovídá věku chronologickému, skutečnému. Distribuce hodnot IQ podle výsledků Stanfordova-Binetova testu inteligence je následující (tab. 1):

Tab. 1 Distribuce hodnot IQ podle výsledků Stanfordova-Binetova testu

IQ

Pojmenování stupně inteligence

% případů vpopulaci

nad 140

vynikající inteligence (genialita)

1,5

120–139

11,0

110–119

18,0

90–109

48,0

5,0

Principu ekonomie – člověk si zapamatuje to, co je pro něj významné apotřebné, ostatní informace zapomíná (důvodem může být ikapacita paměti)

Tendence zachovat rovnováhu ajednoznačnost – člověk si lépe pamatuje informace, které odpovídají jeho dosavadním zkušenostem, pokud jim odporují amohly by vytvářet emoční konflikt, bývají zatlačeny nebo zkresleny

Vštípení – uvědomění si informace

Uchování vpaměti – zapamatování

Vybavení– aktivní zpracování uchovaného materiálu

Somatickým stavem– únava, stárnutí, veškeré chorobné procesy, zejména patologie mozku

Psychickým stavem– paměť– má pomocnou aintegrační funkci

Vnějšími okolnostmi– den, noc, atmosférické vlivy, roční období, sociální faktory (např.tlak skupiny)

Vlastnostmi informací určených kzapamatování– pozitivní nebo negativní získané zkušenosti, podle materiálu, jemuž rozumíme (logická paměť) nebo zapamatování bez porozumění smyslu (mechanická paměť)

Individuálně specifickou úrovní poznávacích procesů, tzn. že je součástí inteligence (nekaždý je schopen naučit se všechno)

Motivací, tj. vztahem efektu učení knasycení potřeb jedince (přinutíme se kučení, ikdyž nás přestane bavit, protože chceme udělat zkoušku)

Kvantitou– množstvím, rozsahem, všestranností

Kvalitou– správností, úplností, hloubkou pochopení

Systematičností– uspořádaností, integrovaností

Kvantitou– délkou přípravy, rychlostí provádění išíří vykonaných operací amnožstvím jejich variant

Kvalitou– správností, přesností iekonomičností úkonů ahodnotou výsledků operací

Mírou automatizmů– oddalujících únavu atp.