Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

René Balický

Děti magie
Nepřítel trpaslíků

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Ilustrace René Balický

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5385. publikaci

Odpovědná redaktorka Zdeňka Tichá
Sazba Jakub Náprstek
Počet stran 160
První vydání, Praha 2014
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2014
Text © René Balický, 2014
Illustrations © René Balický, 2014

ISBN 978-80-247-4767-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8911-8 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8912-5 ve formátu EPUB

Kapitola 1 - Tajuplný návštěvník

Sotva Mikovi a Zuri začaly prázdniny, prožili báječné a napínavé dobrodružství se stopaři při sledování tajné výpravy skřetů do Země obrů. Bylo to tak dobrodružné, že jim chvílemi šlo i o život. Zažili první úspěch v Honu na korunu a také přišli k nečekanému dědictví. Nyní zase oba žili normálním prázdninovým životem čarodějnických dětí. Každé ráno vyspávali, ve dne dělali jen to, co se jim chtělo, a odpočívali po prožitých dobrodružstvích.

Osud ale tomu tak nechce a připravuje pro ně jedno překvapení za druhým. Čekají na ně noví kamarádi, ale i ti, kterým „kamaráde“ nikdy neřeknou. Zatím o tom ale nevědí a vyspávají ve svém podkrovním pokoji, jako by měli prospat celý zbytek prázdnin.

Ráno byly děti samy doma. Rodiče odešli pryč kvůli nějakému novému obchůdku, v němž by mamka prý mohla prodávat to nejlepší ovoce od svých fytů. Rozespalá Zuri měla po ránu hlad. Rozhlížela se po pokoji a vzpomínala, kde vlastně včera odložila kouzelnou hůlku. Nejdříve chtěla vykouzlit něco k jídlu přímo tady v pokoji. Kdyby byla doma mamka, tak by jí to nedovolila, jenže nyní jí to mohlo projít. Vzpomněla si, že hůlku nechala někde v obýváku. Chtě nechtě musela dolů. Hůlka byla na malém stolku poblíž krbu. Vzala ji a poškrábala se s ní ve vlasech; bylo to velmi příjemné. Pořád se nemohla rozhodnout, co vykouzlit k snídani. Zamířila do kuchyně, otevřela dvířka prosklené kredence a podívala se na krásně zdobené sklenice se surovinami ke kouzlení jídla. Každá sklenice byla opatřena obrázkovým kouzlem, které ukazovalo, pro jaké jídlo obsahuje suroviny namleté do jemného prášku. Čím byl prášek jemnější, tím chutnější a delikátnější jídlo z něho mohla šikovná kuchařka vykouzlit.

Mezitím sešel dolů také Mik. Zůstal stát opřený o zárubeň dveří a sledoval Zuri.

„Co si dáme?“ zeptal se jí.

„Já mám chuť na zapečené tousty se sýrem a šunkou – a co ty?“

„A co jsou tousty? Ty neznám.“

„Slyšela jsem o nich ve škole. Je to taková fajnová novinka. Vezmeš dva kousky chleba, mezi to dáš sýr, tenký plátek masa a trochu cibulky, rajčete nebo jiné zeleniny a pak to celé spečeš k sobě.“

„Hm, myslel jsem na něco sladkého, ale ty tousty také nejsou špatné.“

„Tak jo. Koukám, že tu máme surovin dost, a budeš čaj nebo mléko?“

„Mléko se rádo připaluje, tak raději čaj.“

„Dobře, já to teda navařím studené, abych to nepřipálila, a ty to ohřeješ.“

„Souhlas,“ řekl Mik a odešel si pro hůlku.

Zuri si vzala mističku. Pak do ní nabrala malinkou lžičkou po trošce prášku z několika sklenic a dobře promíchala. Bokem ještě připravila špetku sušené cibulky s rajčaty, dala na stůl dva talířky, džbán a dva buclaté hrníčky. Nakonec několikrát sáhla do misky a hodila vždy malou špetku směsi prášků nad talíř. Na něj pak dopadly hotové tousty. I když nebyly moc teplé, krásně voněly. Zrovna v okamžiku, kdy se Mik vrátil s hůlkou, dokouzlila čaj do džbánku.

„Voní to pěkně,“ naklonil se nad talíře Mik, „teď tomu dáme tu správnou teplotu.“ Namířil hůlku na jídlo a řekl: „Teplo.“ Namířenou hůlkou pomalu přejížděl z jednoho toustu na druhý a skončil u džbánu s čajem. Najednou byla vůně čerstvého jídla ještě silnější. Zurin hlad se tentokrát ozval znova a víc. Jedním prstem sáhla na toust a pak na džbán.

„Ten čaj by ještě chtělo trochu přihřát.“

Mik si znovu představil mírný ohnivý žár a namířil hůlku na džbán. Napočítal do pěti a kouzlo ukončil.

Aniž by se domlouvali, vzali si snídani do obýváku k vizadlu. Zrovna dávali zprávy o dospěláckých věcech a to je moc nebralo. Museli počkat na jejich konec, který byl věnován hrám, soutěžím a různým oslavám. Od jejich prvního úspěšného Honu na korunu je zajímaly informace o žebříčcích nejúspěšnějších hráčů. Někdy se nejlepší hráči dělili o své zkušenosti a návody na různé vychytávky při hře. Jména v žebříčcích nejlepších hráčů jim ale zatím nic neříkala. Přece jenom měli za sebou pouze jeden Hon na korunu se sousedovic kluky. A při takových hrách moc času na představování nebylo.

Pak přišla na řadu pohádka. Bohužel, dnes byla jen jedna a ještě krátká.

„Mohli by o prázdninách dávat více pohádek, že?“ posteskl si Mik.

„No jo,“ zívla Zuri, „asi si ještě na chvíli lehnu.“

„Jdu taky. Kdyby se teď vrátila mamka, tak by nás zapřáhla do uklízení, a to se mi nechce.“ Mik se rozběhl, aby byl v pokoji dříve než Zuri. Ta se okamžitě k běhu přidala, ale na schodišti se jí brášku předběhnout nepodařilo, a v posteli byla jako druhá.

„Jo, už ji slyším, jak říká, že uklízení není nikdy dost,“ napodobila Zuri mamčin hlas a zvedla ukazováček, aby slovům dodala na důrazu. Stejně jak to dělala mamka.

Peřiny byly čerstvě povlečené a krásně voněly. Zuri se do nich zavrtala. Postel ještě nestačila vychladnout a krásně se v ní lenošilo.

Mik ležel s pohledem upřeným do stropu a přemýšlel, co dnes podniknou. Otočil se k sestře, aby se jí zeptal, co by ráda dělala, a všiml si, že usnula. Ale nespala klidně. Začala sebou házet a vydávat zvuky, jako by chtěla křičet se zavřenými ústy.

„Zuri, probuď se, Zuri,“ Mik chtěl sestru osvobodit ze špatného snu. Mluvil na ni, ale bál se jí dotknout, aby se jí ten sen ještě nezhoršil. Najednou utichla. Mik ještě více znejistěl. Vyskočil z postele a přistoupil k sestře. Uviděl, že má oči otevřené a je vzhůru.

„Co se ti zdálo, že jsi tak vyváděla?“

„Měla jsem divný sen. Byl takový živý a plný barev. Obrazy se rychle střídaly. Viděla jsem spoustu skřetů, pak trpaslíky, ale jiné, než ty v Zemi obrů. Také plné náměstí lidí, byli divně oblečení, a všude plno hromobití.“

„Těm skřetům jsme určitě dávali výprask, co?“ zkusil připomínkou trochu pozvednout náladu Mik.

„Mám strach, že to bylo právě naopak. Ale těch obrázků, co jsem viděla, bylo tolik, že se mi spojily do jediného velkého zmatku, a nevím si s ním rady.“

„No tak už na to nemysli a ono se ti to časem v hlavě nějak urovná.“

Bylo vidět, že se Zuri zklidnila. Mik se mohl vrátit do své postele. Cestou se mu honily hlavou myšlenky a začaly se mísit se vzpomínkami.

Jeho pohled bloudil po polici s trofejemi, kterou měl nad postelí. Zastavil se na zkamenělém skřetím oku.

Vzal ho do ruky. Těžká koule mu přivolala vzpomínky na hrůzu v tunelu. Zachvěl se, jak mu z toho přeběhl mráz po zádech. Rychle ji raději vrátil na své místo a sáhl po přenášecím krystalu a prastaré Heryho pečeti. Zalezl pod vyhřátou peřinu. Vzal krystal do dvou prstů a podíval se skrze něj k oknu. Obdivoval nádherné barvy, které v něm vyvolávalo ranní slunce.

Z rozjímání ho vytrhlo bouchnutí dveří někde dole v přízemí, zvuk rychlých kroků a...

„Děti, haló, kde jste?“

Oba okamžitě poznali mamčin hlas. Rychle vklouzli pod peřinu a dělali, že spí. Nemohli neslyšet, jak se kroky blíží po schodišti a směřují s určitostí k jejich pokoji.

„Dobré ráno, milánkové. Tolik hodin a vy ještě spíte? A ne-bo to na-mne hra-je-te?“ Jakmile dořekla mamka poslední slovo, sáhla rukou pod Zurinu peřinu a polechtala ji na chodidle.

„Neeee!“ nevydržela už Zuri, vybuchla smíchem a zaprotestovala, ale jen tak naoko.

Paní Portálová koutkem oka zahlédla, jak Mik schoval hlavu pod peřinu. Věděla, že i on čeká na polechtání od maminky. Nezklamala ho. Zahrála mu lehce prsty na žebrech, tam to měl nejraděj.

„Tak, komedianti malí, přišla jsem se vás zeptat, jestli budete chtít se mnou zaskočit na nové tržiště, ale budeme tam s taťkou až do odpoledne. Jdu dolů, nabalit nějaké věci, a pak mi řeknete, jestli ano nebo ne,“ usmála se na ně a odešla dolů.

„Mami, počkej prosím,“ zavolal na ni Mik.

„Ano?“ zastavila se maminka.

„Zuri měla takový škaredý sen.“

„Ale? Co se ti zdálo, holčičko moje?“

„No, víš, mami, od té doby, co jsme spali v divočině u té tajemné věže, mám sny ještě živější.“

„Hm, tak přece. Taťka o tom něco říkal a dohodli jsme se, že počkáme nějaký čas, ať se toho dozvíme více. Ale myslím, že už teď ti mohu říct, že jsi asi tento talent zdědila po prababičce. Ano, říkám talent, není to žádná potíž, jen to ze začátku vypadá tak záhadně. Asi budeš patřit k velmi citlivým čarodějům. Takovým, kteří dokážou dopředu vycítit nebezpečí nebo uhodnout blízkou budoucnost. A možná budeš mívat zvláštní barevné a skoro až živé sny. Těch se nemusíš bát, ale spíše se na ně dívej jako na pohádku ve vizadle. Pamatuj, že ve snu ještě nikdo neumřel a nikomu se nic nestalo. Takže se není čeho bát. Dokonce se dá snům přikázat, ať nejsou strašidelné. Ale to všechno chce cvičení, cvičení a zase cvičení. Když jsem byla tak malá, jako teď vy dva, honila mě ve snech zlá ježibaba.“

„Ta z té pohádky o Jeníčkovi a Mařence?“ ptal se Mik.

„Ano, přesně ta.“

„A jak to dopadlo?“ vyzvídala dychtivě Zuri.

„No, když to bylo poprvé, tak jsem se strachy probudila. Podruhé jsem před ní utekla a potřetí už jsem jí koštětem vyprášila záda.“

„V tom snu?“ smála se nevěřícně Zuri.

„Ano, v tom snu. Dnes, když mám nějaký těžký sen, se kousek mé mysli probere a přikáže té druhé části, že se není čeho bát, že je to jenom představa. Sen se pak změní v příběh s dobrým koncem.“

„A to fakticky jde, mami?“

„Ale ovšem. Už váš prastrýček říkával, že všechno jde. Jenom musíš najít způsob, jak to udělat.“

„Už se těším, až budu dospělá. To nebudu mít žádné problémy. Jenom si řeknu, že všechno jde, a bude po problému.“

„No, tak snadné to zase není. Mnozí dospělí se takovou jednoduchou pravdou zapomenou řídit. A problém se většinou nevyřeší hned, ale až za nějaký čas. Všudypřítomná magie ti pomůže problém vyřešit, ale ty na jeho odstranění musíš sama pracovat. Pokud si tuhle pravdu zapamatujete napořád, budete to mít potom v životě jednodušší. Takže děti, hlavy vzhůru. Váš strach se bojí vaší mysli. A když ta mu přikáže, ať zmizí, on velice rychle uteče.

„Všimla sis, jak je dnes mamka veselá a spokojená?“ otočil se Mik k sestře.

„A tak nějak krásnější,“ souhlasila Zuri.

Teprve nyní si Mik uvědomil nepříjemný tlak v dlani. Vzpomněl si na Heryho pečeť a přenášecí krystal, které si ještě před chvíli prohlížel. Nějakým způsobem se do sebe zaklínily. Snažil se je opatrně dostat od sebe.

„Co to tam kutíš?“ zeptala se Zuri.

„Ále, nějak jsem dal Heryho pečeť k přenášecímu krystalu a ony se, nevím proč, spojily. Kéž by tu prastrýc Hery byl, aby mi s tím poradil.“

Sotva to dořekl, pečeť se rozzářila a začala pulzovat podobně jako tlukot srdce.

„Ups!“ zalekl se Mik a upustil pečeť na peřinu.

V prostoru mezi dětskými postelemi se ozvalo zzzz, paf. Vzduchem proběhla světelná vlna a v pokoji se objevil staříček v nevábném oblečení. Viselo na něm několik vrstev něčeho, co připomínalo zbytky stopařského pláště. Měl na sobě také spoustu listí, mechů, větviček a lišejníků. Všude najednou voněla divočina.

Překvapené děti se nemohly ani pohnout. Chtělo se jim zavolat na pomoc mamku, ale nebyly toho schopny. Staříček se v očekávání přihrbil a připravil těžkou magickou hůl k útoku. Jeho oči pod huňatým obočím se mračily a široký bambulovitý nos nasával okolní pachy. Když si prohlédl dětský pokoj s vystrašenými Zuri a Mikem, udělal nepatrný pohyb holí. Vzduchem opět proběhla světelná vlna a vstřebala se do staříkovy hole. Děti se zase mohly bez problémů hýbat.

„To vy jste volali Heryho?“ ukázal holí na Mika svírajícího přenašeč s prastrýčkovou pečetí.

„A-ano,“ vykoktal ze sebe Mik.

„Jak jste se k ní dostali, proč jste ho volali a kdo vás to naučil. Ale pravdu!“

V tom se ozval hlas mamky z přízemí: „Děti, tak co? Zůstáváte doma nebo jdete se mnou?“

„Zůstáváme doma, mami,“ odvětila Zuri.

„Tak jo, ale ať je tu pořádek alespoň takový, jaký je teď!“ Klaply dveře a bylo ticho.

Děti zůstaly doma samy se starým a hodně divným čarodějem.

„Čekám na ta vysvětlení!“ připomněl se starobylý.

Děti mu začaly vše obšírně vyprávět, ale stařík se zamračil, mávl volnou rukou a ony zase nemohly mluvit.

„Nemám rád zbytečné řeči, mluvte stručně, jen to nejdůležitější.“ Pak zase mávl rukou a děti mohly opět mluvit.

„Když bych měl být nejstručnější, tak přenášecí krystal máme od taťky a Heryho pečeť od babičky jako dědictví. K sobě jsem je přiložil, ani nevím jak, a na prastrýce jsem pomyslel náhodou,“ vyhrkl ze sebe Mik.

„No vidíš, jak ti to krásně jde. V tom případě mi můžete říkat Staronile, Miku a Zuri.“

„Jak víte, že se tak jmenujeme?“

„Až budete tak staří jako já, tak to budete umět také.“

Kapitola 2 - První cesta do knihovny

„Váš prastrýc Hery mne jednou požádal, abych hlídal jeho laboratoř, aaž kní osud přivede jeho následovatele, mám jim pomoct.“

„A myslíte, že bychom to mohli být my?“ zeptal se nesměle Mik.

„Hm, mám strach, že ano,“ řekl staříček, jako by uvažoval nahlas.

„Proč máte strach, bude to tak nebezpečné?“

„Se mnou to určitě nebezpečné nebude, ale vy jste příliš mladá písklata. Svámi budu mít velmi mnoho práce. Čekal jsem, že Heryho nástupce bude dospělejší abude sám.“

„A jak se teda dostaneme do Heryho laboratoře, prosím?“

„Tak, jak to tady Mik už nevědomky zkoušel. Pomocí Heryho pečetě apřenášecího krystalu. Tedy poprvé. Další přenosy budou pro vás stejné jako všechny ostatní. Prostě si dobře zapamatujete to místo apřenesete se. Laboratoř si vás hned na poprvé prověří apak už projdete ochranou vždy.“

„A kdy se tam můžeme podívat? Třeba hned teď?“

„Ho, hoo, tak to zase tak jednoduché mít nebudete. Nejdříve se musíte oHerym ajeho práci něco naučit.“

„Jak naučit? Vždyť žádná Heryho škola není,“ namítla Zuri.

„A na co máte knihovny, vy chytrolíni. Proč myslíte, že je vaši předci budují? Určitě ne proto, abyste tam chodili na svačinu. Pěkně si zajděte do knihovny avezměte si ssebou Heryho pečetě. Až si nastudujete vknihovně všechno, co půjde, zavolejte mé jméno ajá přijdu,“ řekl staříček, „ale ať jste sami, nemám náladu se snikým jiným vybavovat!“

Staronil zmizel tak rychle, jak se objevil. Zůstala po něm jen vůně divočiny aspousta nevyřčených otázek.

„Jdeme do knihovny,“ řekly současně děti spiklenecky, zasmály se tomu avyskočily zpostelí. Vočích jim plály jiskřičky dobrodružství anedočkavost. Rychle se oblékly, vzaly si pouze hůlky do speciálních pouzder upasu akouzelnému zámkovi daly vzkaz pro rodiče, že šly do knihovny.

„O prázdninách ado knihovny? Tak to budou mít paní apan Portálovi neskutečnou radost,“ neodpustil si zámek poznámku.

Přemýšlení nad tím, jestli si znich zámek dělal legraci, nechaly děti stranou. Během chvilinky doběhly kpřenosové lampě. Teleskřítci se nudili amalinkými udičkami švihali do vzduchu, jako by lovili ryby.

„Dobrý den, skřítci. Copak tady lovíte?“ usmála se Zuri.

„Vychytáváme nešťastné náhody,“ řekl jeden se zcela vážnou tváří.

„Odkdy se chytají nešťastné náhody?“ zeptal se Mik.

„Ále, to bys nepochopil,“ mávl nepřítomně volnou rukou druhý.

„To myslíš, že bezpečné abezchybné přenosy jsou jenom tak?“

„Hm,“ odvětil Mik. Cítil, že teď nemá smysl zapřádat hovor.

„Prosili bychom přenést knejbližší knihovně,“ dodal ještě. Stoupli si se Zuri na kruhy pod lampou ačekali.

Ani nepostřehli, který ze skřítků je přenesl. Sotva mrkli okem, stáli pod jinou lampou před knihovnou. Nad vchodem visela veliká cedule ana ní ledabylým kouzlem, které již začalo oprýskávat, bylo napsáno: KNIHOVNA UOBJEVENÉ SAMOTY. Když přišli blíže, zjistili, že jsou tak nějak oprýskané také klika, dveře, schody, no prostě všechno, aže to asi bude starobylostí celé budovy, ane špatnými staviteli. To jejich dychtivost po poznání ještě zvýšilo.

Když vstoupili dovnitř, dveře se sunaveným skřípěním zavřely auvedly je do ticha. První, čeho si všimli, byly vůně. Nádherně to tam vonělo starým dřevem, pergamenem inovějším papírem. Do těch starobylých vůní se ale přimísilo něco naprosto současného, něco, co velmi dobře znali.

Rychle vyšli po několika dalších schodech, otevřeli další dveře aspatřili... Krásu. Stáli na okraji velké odpočívárny plné houpacích křesel, roztodivných stolů astolečků slampičkami různých tvarů. Vněkterých tiše sedělo pár dospělých. Vtom tichu anehybnosti ale nebylo znát, jestli čtou knihu nebo jestli uní usnuli.

Střed místnosti, jako jahůdka na dortu, zdobilo občerstvení. Byli to fyti rostoucí vnádherně zdobených obřích květináčích. Nabízeli tolik druhů ovoce, že většinu znich Mik aZuri ani neznali. Kolem květináčů bylo mnoho různých nádherných udělátek. Děti nevěděly, kčemu slouží. Snad vyráběla nápoje adalších pokrmy, ale to nebylo důležité. Byla prostě krásná ato stačilo. Zdobení celé knihovny bylo jednotné avytvářelo podobu úžasného květu, jehož středem byla odpočívárna sobčerstvením.

Regály sknihami stály svisle podél stěn půlkruhových komůrek sousedících sodpočívárnou. Když děti zvedly hlavu, uviděly další knihy tvořící strop. Vznášely se vodorovně abudily dojem, že se každou chvíli zřítí na zem. Mezi jednotlivými proudy knih poletovali všeználci různých tvarů. Jejich podoba jako by odrážela vědomosti, které vsobě nosili. Ztráceli se avyletovali zrůzných knížek. Něco si tiše pro sebe brebentili aněkteří dokonce radostí výskali.

Mik se Zuri nechtěli rušit zdejší ticho. Zamířili knejbližší komůrce ausadili se kolem stolu.

Nikdy vknihovně nebyli anevěděli, co mají dělat. Prostě si sedli ačekali, že si jich někdo všimne, nebo tak něco.

Ale nedělo se nic. Mik vzal znudy hůlku anapsal do vzduchu slovo Hery. Zprvu se nic nestalo. Pak se proudy knih daly do pohybu. Vzájemně se přehazovaly avlnily, až nakonec pohyb ustal aprvní útlá knížka klesla dolů nad jejich stůl. Sama se rozevřela aděti začaly číst.

„Návod ke studiu vknihovnách,“ četla Zuri.

„Vážení čtenáři, vítejte vknihovně,“ pokračoval Mik.

„Jste-li poprvé vtéto budově anení svámi nikdo, kdo by vám poradil, použijte prosím některého zvšeználků. Vzhledem ke jménu, které jste napsali kouzelnou hůlkou, budete potřebovat všeználka určitě. Napište slovo všeználek stejným způsobem, jakým jste napsali předcházející jméno,“ dokončil zamyšleně Mik.

„Zkusím to!“ vyhrkla Zuri.

Tentokrát ale po tazích její hůlky zůstala ve vzduchu viset opravdová, pečlivě vykreslená písmena. Po několika okamžicích se začátek prvního písmene rozzářil azačal ztrácet, jako by písmeno hořelo. Za chvíli se tak ztratilo celé slovo ana jeho místě se objevil malinký všeználek. Podobal se ježkovi, který má místo bodlin samé knížky.

„Přejete si něco? Nevíte si rady? Potřebujete vysvětlení? Vtom případě jste zavolali toho pravého. Vrchní všeználek kvašim službám,“ zašvitořil anedočkavě si mnul malé ručičky.

Jeho ouška se střídavě natáčela od jednoho kdruhému. Bylo vidět, že svoji práci zbožňuje.

Zuri vstala tak, jak byla zvyklá ve škole, ařekla: „Prosím, potřebovali bychom se dozvědět co nejvíce onašem prastrýci Herym, tom slavném čaroději.“

„Pokud možno, úplně všechno onašem prastrýci,“ opravil ji rychle Mik.

„Hm, akolik roků tady chcete strávit?“

„Roků?“ vydechly děti.

„Mno, raději kvám zavolám některého zmladších, ještě nepopsaných kolegů, ať vám vytvoří osobní učebnici-encyklopedii,“ přemýšlel vrchní všeználek, „vzhledem ktomu, jak jste mladí, to bude nejlepší řešení.“

Jakmile dořekl poslední slovo, zmizel ana jeho místě visel ve vzduchu jiný všeználek. Byl takový hlaďounký anerostla zněho žádná knížečka. Nabídl jim, že bude překládat apředčítat informace, které najde vknihách všech jazyků, avytvoří jim „učebnici-encyklopedii“ nebo zkráceně magpedii.

Když začal všeználek do sebe vstřebávat všechny informace oHerym, upřel na děti zamyšlený pohled. „Vidím informace různé. Jedny jsou určeny všem ajiné pouze pro určité kouzelníky. Máte usebe něco, co by vám dovolovalo vyslechnout si idůvěrnější informace?“

Děti mu ukázaly řetízky sHeryho pečetí.

„Hm,“ protáhl zamyšlený hlásek, „tak to je jiná. Vytvořím vám tedy magpedii pro rodinné příslušníky. Noste ji vždy při sobě, obsahuje klíče ktajemstvím ik různým dveřím. Bude pro vás hodně užitečné, když najdete zálibu vhádankách abásničkách. Dovolím si vás ještě upozornit, že čím více vědomostí si unás vyžádáte ačím víc knih si přečtete, tím větší nárok na občerstvení zdarma máte. Tím se Velká rada čarodějů snaží podporovat vzdělanost svého lidu.“

Když to dořekl, zmizel někde mezi pohybujícími se knihami ve stropě.

Dveře do knihovny se rozletěly dokořán. Dovnitř vběhli tři rozkurážení kluci azamířili si to kplodicím fytům, aby si utrhli nějaké čerstvé ovoce.

„Á, ty jsi ten spratek, který nás připravil okorunu,“ ozval se chlapecký hlas někde od občerstvení. Plodicí fyti se – vočekávání nepříjemností – začali ošívat atřást strachy.

Mikovi přeběhl mráz po zádech. Měl neblahé tušení, že ten hlas mluvil kněmu. Rozhodl se dělat, jako by nic neslyšel. Koutkem oka uviděl blížící se postavu staršího kluka. Byl vysoký asilný. Hodně vysoký ahodně silný.

„Ty jsi ten, co převzal korunu od toho ubožáka Ondry, co?“

„No aco?“ skočila mu do řeči Zuri.

„Ty mlč, štěně,“ zavrčel ten hodně vysoký ahodně silný, „bavím se tady stím klukem,“ šťouchl do Mika ukazovákem. „Přátele mi říkají Kruťas anepřátele křičí ‚už je tady zas‘, když utíkají pryč, abych je nezpráskal. Avy jste teď mými nepřáteli!“

„Opusťte důvěrný prostor,“ ozval se najednou hlas všeználka, který se vrátil zprostoru kdesi mezi knihami. „Zde se budou studovat velmi důvěrné informace, apokud do tří okamžiků neodejdete, budu nucen použít ochranné kouzlo,“ pokračoval.

Kruťas nedbal na všeználkovo varování. Naklonil se kMikovi, chytil ho za košili amírně přitáhl ksobě.

„Ode dneška tě budu strašit každou noc, dokud mi tu korunu nepřineseš. Ane…“

Více říct nestihl. Znehybněl, nakloněný nad Mikem.

„Varoval jsem ho,“ ozval se znovu všeználek. Rozpřáhl se apořádně tleskl. Jeho malé ručičky vydaly takovou ránu, že to děti málem shodilo ze židlí. Vzápětí se Kruťas rozprskl jak hejno vran. Okus dál na to nevěřícně hleděli jeho kamarádi sotevřenými pusami.

„Kam zmizel?“ zeptala se Zuri.

„To není důležité, ale až se probere, tak se bude cítit, jako by dostal pořádnou nakládačku,“ řekl všeználek jen tak mimochodem. „A teď si uděláme trochu soukromí, když dovolíte.“ Luskl prsty akomůrku uzavřely police knih jako tajné dveře anikdo nyní nevěděl, kde je hledat arušit.

„Mohli bychom nyní začít spředčítáním všech informací, které kdy byly napsány ovašem prastrýci Herym. Ale obávám se, že by to trvalo velice, velice dlouho. Proto vám naše knihovna vytvořila rodinnou encyklopedii psanou vjazyce, který ovládáte. Tuto knihu mohou číst pouze ti, kteří jsou přítomni vtéto místnosti. Mohou ale někoho tímto čtením dobrovolně pověřit anakonec knihu může také číst ten, kdo má vruce vaši rodinnou pečeť.“

„Jévanečky, ta je krásná,“ radostí zatleskala Zuri.