Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. MUDr. Milan Šamánek, DrSc., FESC, FCMA

Moje vzpomínky na začátky Dětského kardiocentra v Praze

Recenze: Prof. MUDr. Jan Janoušek, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2015
Foto na obálce – zleva: Milan Šamánek, Bohumil Hučín, Marie Voříšková, Anna Ruthová

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
jako svou 5740. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Daniela Rígrová
Fotografie dodal autor
Sazba a zlom Jan Šístek
Formát ePubJan Šístek
Počet stran 96 + 4 strany barevné přílohy
Vydání první, Praha 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-9653-6 (ePub)
ISBN 978-80-247-9652-9 (pdf)
ISBN 978-80-247-5004-0 (print)

Předmluva

Ve svých 83 letech neuvěřitelně aktivní prof. Milan Šamánek přichází s útlou monografií popisující začátky motolského Dětského kardiocentra. Svůj záměr napsat tuto osobní výpověď se mnou několikrát konzultoval. Vím, že v průběhu jejího vzniku velmi zodpovědně přemýšlel, jakým způsobem a v jaké šíři popsat všechny odborné, společenské, politické a personální okolnosti, které vznik Dětského kardiocentra doprovázely. Nakonec jsme se shodli na tom, že formát osobních vzpomínek bez nároku na absolutní vyváženost je tím nejlepším a jediným možným. Vznikla ojedinělá dokumentace nelehké doby a nezištné, kreativní a konstruktivní práce skvělých odborníků v ní, na jejímž konci stál vznik celostátního centra pro léčbu v té době převážně smrtelných vrozených i získaných onemocnění srdce u dětí.

Do Dětského kardiocentra jsem díky prof. Šamánkovi nastoupil hned po promoci na podzim roku 1981. Teprve 4 roky existující pracoviště jsem již tehdy vnímal jako konstantu se skvělým renomé a výsledky. Teprve teď si uvědomuji, jak obtížné muselo být za tak krátkou dobu této pozice dosáhnout. Vím, že to bylo kombinací naprosté odborné připravenosti, důsledné organizační práce, schopnosti vytvořit dostatečné politické zázemí a citu pro výběr vhodných spolupracovníků. Bylo tam ale ještě něco navíc – schopnost nadchnout a vést kolektiv, jasně formulovat cíle, pojmenovat dobré i špatné tak, aby si to každý z nás zapamatoval. Při tom všem stavěl prof. Šamánek malého pacienta vždy do středu dění. Případný nedostatek v péči o něj byl neomluvitelný. Tehdy jsem to vše považoval za samozřejmé. Dnes si v roli přednosty Dětského kardiocentra uvědomuji, kolik talentu, energie, píle a důslednosti to vyžadovalo.

Prof. Šamánek postavil do odborného života celou generaci mladých kolegů. Umožnil jim skvělou odbornou přípravu, kontakt se světem a vstup na mezinárodní vědeckou scénu v době, kdy to zdaleka nebylo samozřejmé. Byl vždy o krok dopředu, co se týče nových trendů a uměl je okamžitě a často dříve, než to bylo i ve světě zjevné uvádět do praxe. To vše v nás zanechalo nesmazatelné stopy. Milana Šamánka lze jen s větším či menším úspěchem napodobit. Nelze ho překonat. I ve svém věku zůstává bystrým pozorovatelem a kritickým rádcem.

Milane, děkujeme a přejeme Ti další šťastná a tvůrčí léta!

prof. MUDr. Jan Janoušek, Ph.D.

Dětské kliniky v Sokolské ulici v Praze, kde kardiocentrum pro děti vznikalo

Úvod

Tyto vzpomínky vznikly z osobních prožitků z doby, kdy se začalo uvažovat o vzniku nynějšího Dětského kardiocentra Fakultní nemocnice v Motole (KC) a z období jeho začátků. Jsou to pouze moje vlastní vzpomínky doplněné o zápisky z kalendářů, které jsem opatroval od začátku centra až do dnešního dne. Jednotlivé příhody se mi vynořovaly postupně a psaní textu se vleklo. Neustále mne pronásledovaly pochybnosti o tom, co napsat, co už sem nepatří a zda vůbec vzpomínky psát. Nakonec jsem si řekl: Kdo jiný by je měl napsat? Nikdo starší už nežije.

Každý, kdo se mnou vznik nebo některou etapu vývoje KC prožíval, může najít něco, nač jsem zapomněl, co jsem nedocenil nebo čemu jsem se věnoval příliš. Někteří budete postrádat svoje jména a všem se určitě bude zdát, že o jejich činnosti je zde pouze nepatrná zmínka nebo není uvedena vůbec. Důvod je pouze jeden. Snažil jsem se o stručnost. Někdy to ale zavinila také zapomětlivost. Text vyžadoval studium různých článků o KC (většinou oslavných) i o osobnostech v něm pracujících. Někteří jste mi napsali své vzpomínky a celá práce prošla řadou konzultací. U všech osob jsem vynechával tituly, hlavně proto, že se v průběhu let měnily a bylo obtížné strefit se při popisu určitého období do příslušného vědecko-pedagogického titulu.

Při psaní tohoto dokumentu jsem samozřejmě zavzpomínal na krásné i trpké chvíle, které jsme spolu prožili. Vzpomínky na ty nejhezčí tam však scházejí. Tyto vzpomínky, i když by se o nich člověku chtělo psát, přece jen trošku přesahují rámec dokumentu. Některé bych se i bál publikovat. Snad si na všechny při čtení následujících řádek ještě vzpomenete.

Příčinou vzniku dětské kardiologie byla revmatická karditida

Dětská kardiologie u nás vznikla po II. světové válce. Příčinou nebyly vrozené srdeční vady (VSV) ale velký výskyt revmatické karditidy. Vratislav Jonáš ve své knize Klinická kardiologie z roku 1950 považuje v té době revmatickou karditidu za vůbec nejčastější srdeční chorobu, která: „…je jednou z hlavních příčin úmrtnosti ve druhé dekádě životní a nezpůsobilosti mladých dospělých lidí (1).“ Revmatická karditida vznikala u 3 % dětí, nejčastěji ve věku mezi 5–15 lety, za 2–4 týdny po prodělání jakéhokoliv streptokokového onemocnění. Přes dostupnost kauzální antibiotické léčby byl výskyt karditidy velmi vysoký. V padesátých letech 20. století jí onemocnělo dvě až osm z 1000 školních dětí. Ještě když jsem stážoval jako student na II. dětské klinice v Sokolské ulici v Praze, bylo celé 3. patro jedné budovy vyhrazeno pouze dětem s revmatickou karditidou. Protože počet lůžek nestačil potřebě, budovala se pro tyto pacienty speciální sanatoria ve Františkových Lázních a v Poděbradech. Dětská léčebna v Poděbradech slouží prevenci kardiovaskulárních chorob u dětí ještě dnes. Později se zavedlo dlouhodobé léčení streptokokových infekcí benzathin penicilinem. Podával se v dávce 1 200 000 jednotek jedenkrát za 3–4 týdny. Injekce měla eliminovat streptokokové infekce a zabránit imunitní reakci na streptokoka a s velkou pravděpodobností také dalším atakám karditidy.

Bylo dosaženo toho, že v šedesátých letech výskyt revmatické karditidy prudce poklesl až na méně než 1/1000 školních dětí a další prudký pokles nastal v dalších letech. Ještě v osmdesátých letech hodnotí Josef Houštěk situaci s revmatickou karditidou takto: „Dnešní generace už si plně neuvědomuje, jaký to byl problém revmatická horečka, jak časté to bylo onemocnění, jak těžký až letální průběh mohla mít a kolik získaných srdečních vad zanechala, a jak často vedla k invaliditě v pozdějším věku…“ (2). Bylo to však spíše zásluhou epidemiologů a pravděpodobně také poklesem závažnosti streptokokových infekcí, než že by se o to zasloužili dětští kardiologové. V sedmdesátých letech se vyskytovala revmatická karditida pouze u osmi až deseti dětí, avšak ne z 1000, ale ze 100 000 a v osmdesátých letech u jednoho až tří školních dětí ze 100 000. V současné době se u nás vyskytuje velmi vzácně.

Vrozené srdeční vady byly doménou patologických anatomů

Ještě vroce 1957, jeden rok po mém nástupu na II. dětskou kliniku, unás panoval názor, který vyjádřil ve své druhé knize okardiologii Vratislav Jonáš: „Těžké malformace srdce mají jen malou důležitost pro klinika azajímají mnohem více patologického anatoma… Nelze popřít, že je mnohdy nesnadné, ba nezřídka inemožné zjistit zaživa typ malformace.“ (3) Pamatuji si, že také profesor Švejcar, kterého jsem si nesmírně vážil, mi ještě později říkal, že bychom se neměli snažit vyléčit každou isložitou VSV. Ty složitější bychom prý měli přenechat patologickým anatomům.

Naše patologická anatomie byla po založení Pediatrické fakulty vroce 1951 umístěna vHlavově ústavu, kam jsme velmi často běhali ze Sokolské ulice po dlouhých schodech. Přednostou celého ústavu byl Heřman Šikl. Jeho zálibou byly vrozené vady, zejména srdeční. Napsal onich monografii aznámým se stal tzv. Šiklův řez při pitvání srdce. Šikl vlednu 1955 zemřel, ale vjeho lásce ksrdečním malformacím pokračovala Dagmar Benešová. Ta nastoupila do Hlavova ústavu již vroce 1952 astala se, po šestiletém exilu vPlzni aThomayerově nemocnici vPraze, přednostkou Ústavu patologické anatomie Pediatrické fakulty vHlavově ústavu. Prvními asistenty Dagmar Benešové byli J. Mikulášková aF. Kornalík. Já jsem se spřátelil sdalším pracovníkem patologického ústavu Tomášem Klímou, který později přesídlil oficiálně do Houstonu, asasistentkou J. Čapskou, která odjela na dlouhý pobyt vzahraničních „kádrových rezervách“. Další osobností patologického ústavu byla nepřehlédnutelná krasavice Vlasta Rychterová, která se pak stala přednostkou Ústavu patologické anatomie na Hygienické fakultě, nyní na 3.lékařské fakultě Univerzity Karlovy vPraze.

Dagmar Benešové náleží obrovský dík dětských kardiologů ikardiochirurgů. Úzce snámi spolupracovala aVSV byly její láskou, kterou zdědila po svém obdivovaném přednostovi Šiklovi. Když jsme se přestěhovali do Motola, připravovala pro nás nesmírně poučné společné semináře. Postupně se zdokonalením našich znázorňujících metod, ale hlavně sprudkým úbytkem léčebných neúspěchů, sice přestaly mít zásadní význam, nikdy nám však nevymizí zpaměti. Zásluha Benešové byla ivtom, že nám kpublikaci poskytovala materiály zjejího ústavu, které přesvědčivě mluvily vnáš prospěch při půtkách, které jsme měli smnoha nepříznivci vzniku KC, zvláště sJosefem Houšťkem.

Vté době bylo nařízeno, aby se povinně pitvaly všechny (!) zemřelé děti. ZPražského aStředočeského kraje byly posílány právě do ústavu Benešové, která tak získala úžasný materiál, ato nejen zkardiologie. Kardiologové jí musí být vděčni také za to, že přesvědčila patologické anatomy, aby ustoupili od svého označování typů VSV podle zvířecích modelů ačísel profesora patologie Pernkopfa ataké aby vyměnili latinu za české názvy. Došli jsme dokonce tak daleko, že jako zkratky jednotlivých VSV jsme již vroce 1977 použili mezinárodní, vpodstatě anglické názvy pro VSV. To byl nesmírný úspěch avítězství nad patology, kterého jsme dosáhli spomocí Benešové. Toto názvosloví aanglické zkratky jsme také vnutili při společných zasedáních celé RVHP (Rady vzájemné hospodářské pomoci) pro kardiologii. Používáme je dodnes ajsou velkou pomocí pro všechny vmezinárodním styku (4).

Dagmar Benešová nám také poskytla materiál kvyvrácení domněnky, že průkaz VSV uzemřelého novorozence vždy znamená, že VSV byla ipříčinou smrti dítěte. Analýzou jejího materiálu jsme zjistili, že za 25let byla VSV deklarována za příčinu úmrtí u393 novorozenců. Podrobná analýza však ukázala, že u118 (30%) nebyla příčinou úmrtí VSV, ale jiné onemocnění (5). Další zásluhou Benešové bylo, že dovolila mladým pracovníkům zjiž existujícího KC pracovat vjejím ústavu. Současný přednosta Dětské kardiochirurgie vKC, Tomáš Tláskal, si jistě na tuto dobu dobře pamatuje. Zájem oVSV po Dagmar Benešové zdědila výborná askromná patoložka Viera Povýšilová, která snámi mnoho let spolupracovala. Dokonalé obrázky jejích preparátů posloužily jako srovnání sangiokardiografickými nálezy apozději sechokardiografií. Dagmar Benešová odešla vroce 1973 do důchodu, ale pracovala na patologii vMotole až do svých 87 let.