Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Monika Nevolová, Martin Doležal

BEZ VÝMLUV!

Jak vymazat AŽ, BY, ALE a KDYBY ze slovníku
a realizovat to, co opravdu chceme

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5524. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Ilustrace Miloš Mazal
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 120
Vydání 1., 2014

Vytisklo TISK CENTRUM, s.r.o., Moravany

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover illustration © Miloš Mazal

ISBN 978-80-247-5009-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9239-2 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9240-8 (ve formátu EPUB)

Děkuji Martinu Doležalovi za pomoc při zpracování dat dotazníku a za cenné rady při vzniku této knihy. Děkuji také všem, kteří mají s výmluvami četné osobní zkušenosti a podělili se o ně v rámci mého výzkumu. A speciální dík Miloši Mazalovi za kresby, kterými knihu opatřil.

Úvod

Jsme to, co děláme nejčastěji. Jestli se nejčastěji vymlouváme, pak nejsme tím, kým si myslíme, že jsme. Jsme jenom lháři.

Tolerance k alkoholu je u nás 0 promile, v některých zemích 0,3 promile. Tolerance k výmluvám jako by byla u nás povolena alespoň 1 promile v krvi. Naopak když někdo řekne pravdu tam, kde se přímo nabízí výmluva, většinou to ostatní spíš šokuje.

Kniha Bez výmluv je určena všem těm, kteří se často vymlouvají – ať už sobě samým, nebo druhým lidem –, a rádi by se tohoto zlozvyku zbavili, protože je brzdí na cestě k osobnímu rozvoji. Je určena také těm, jimž se neustále někdo vymlouvá, aby se jim dařilo odrážet tyto obtížné vymlouvače efektivními kroky, a nemuseli tak ztrácet čas záležitostmi, které jim v životě nic nepřinášejí. A konečně, s velkou dávkou nadsázky je kniha určena jako drobná inspirace pro ty, kteří se vymlouvání ve svém životě vzdát nechtějí, protože jsou přesvědčeni, že tu a tam je po dobré výmluvě sáhnout třeba. Díky pochopení mechanismu vzniku výmluv lze navíc posílit i užitečné osobní kompetence a dovednosti. To, že část knihy je o tom, jak se výmluva tvoří, má ještě jeden důvod. Abychom se něčeho mohli zbavit, musíme to dobře poznat, pojmenovat a prožít. Zakusit na sobě účinek a vliv výmluvy, abychom zjistili, co nám dává a co nám naopak bere.

Ať se nám to líbí nebo ne, výmluva coby forma lži v životě člověka určitou roli hraje. Podle psychologů pomáhá chránit osobní prostor a vnitřní emoční život. Chybou ovšem je, když začneme lži a spolu s nimi i výmluvy zneužívat, to brzdí náš osobní rozvoj. Nadužívání výmluv v současné společnosti je hlavním důvodem, proč jsem napsala tuto knihu ve snaze najít návod, jak s výmluvami zatočit.

Kromě teoretických pasáží nabízí kniha přehledná shrnutí kapitol, zábavné ilustrace, otázky a praktická cvičení na zlepšování jednotlivých dovedností, díky nimž budete mít výmluvy více pod kontrolou. Co to obnáší? Stát se znovu schopnými včas rozpoznat, kdy propadáme prokrastinaci, zápasíme s nedostatečnou motivací, stáváme se pohodlnými, věci si příliš zjednodušujeme, a brzdíme tak svůj osobní růst svými výmluvami, nebo tím, že akceptujeme výmluvy druhých.

Prosím vás o jedno, nepoužívejte tuto knihu jako záminku, která vás legitimně uvolní od práce či jiné důležité činnosti: „Nemohl jsem přijít včas do práce, protože jsem si četl knihu o výmluvách.“ Používejte ji spíše jako přítele, jenž vám pomůže pochopit, že vymlouvání život efektivním neudělá.

Kniha byla napsána pro všechny, kdo chtějí dělat v životě víc, než jen hledat důvody, proč něco neudělali.

Monika Nevolová

1.Historie výmluv

Všichni máme po ruce tisíc výmluv, proč jsme selhali, ale ani jeden dobrý důvod.

(Mark Twain)

Výmluva – novinka dnešní doby?

Možná máte dojem, že výmluvy jsou problémem dneška. Chyba lávky. Výmluvy jsou staré jako lidstvo samo. Za jednu z prvních výmluv by se dala považovat vytáčka v příběhu Adama a Evy. V Bibli Adam svádí to, že snědl ovoce ze stromu poznání na Evu: „Žena, kterou tys mi dal, aby byla se mnou, mi dala ovoce ze stromu, a tak jsem jedl.“ Eva ovšem na to smečuje výmluvou svojí: „Had, to on mě podvedl, a tak jsem jedla.“ Těmito slovy, jimiž naši prarodiče Adam a Eva odpověděli Bohu, dlouhá historie výmluv mohla začít. Adam a Eva nepřiznali vlastní chybu a přičinění, jejich dětinské zdůvodnění Bůh nepřijal, vynesl nad nimi rozsudek a my ostatní se v tom, řečeno s trochou nadsázky, plácáme dodnes. Bůh byl v příběhu Adama a Evy celkem krutý, protože provinilce za ten prohřešek hned vyhostil z ráje. My dnes celkem pohodlně a shovívavě naopak žijeme v ráji výmluv, a i když nás výmluvy ostatních leckdy rozpalují doběla, žádné vyhoštění se nekoná. S výmluvami ostatních nejen žijeme dlouhodobě v souladu, aniž bychom se vymezili, ale sami po výmluvách saháme častěji než po užitečnějších řešeních.

Než se v dalších kapitolách podíváme na definice a typy výmluv podrobněji, řekněme si obecnou definici výmluvy:

Výmluva je smyšleným důvodem, kterým vysvětlujeme a skrýváme pravý důvod toho, proč jsme něco udělali či neudělali, nebo proč něco udělat nechceme.

Výchova a evoluce

Jak se zdá, výmluvy jsou, bohužel, evolučně i výchovně podporovány. Jsme předem programováni použít jako jednu z prvních reakcí výmluvu? Kdo nás učí lži v podobě výmluv používat? Rodiče nám přece odmalička vštěpovali, že lhát se nemá, protože na každou lež se vždycky přijde a dočkáme se tak akorát trestu. Jenže to, čeho jsme jako děti posléze svědky, je, že se pak máma i táta snaží o to, abychom neprohlédli jejich vlastní mystifikace – od Ježíška počínaje po vysvětlování typu „děti nosí čáp a vrána“ a sexuálním životem konče. Právě rodiče bývají prvními hereckými vzory, jež nás učí, jak lži v životě začít používat. I to, že je lež odhalena, nás bohužel často nepřesvědčí o změně svého chování v budoucnu. V dospělosti pak navážeme na standard z dětství – při pozdním příchodu do práce je přece snazší vymluvit se na šílený provoz, nehodu, telefonát od tchyně či technickou závadu auta, než se přiznat, že jsme zaspali nebo že jsme ke zpoždění dokonce sami přispěli, že?

Vývojoví psychologové se shodují, že první úspěšně použitá lež je významným mezníkem zrání. Dítě zpravidla dokáže poprvé úspěšně zalhat někdy mezi třetím a čtvrtým rokem. To je okamžik, kdy si začne uvědomovat vlastní jedinečnost. Začíná chápat, že to, co se odehrává v jeho hlavě, nemusí být totožné s tím, co se děje kolem něj a v hlavách jiných lidí. S první lží rodičům se najednou začíná měnit pohled na svět, moc a vztahy. „Já vím něco, co ty nevíš, a můžu to klidně kdykoliv použít ve svůj prospěch!“

Ještě starší evoluční hledisko zase hraje ve prospěch vyhýbání se a lži. Reakcí na nebezpečí bývá buď útěk, nebo útok. Útok použije „ohrožené zvíře“ pouze tehdy, když jeho mozek okamžitě vyhodnotí, že má šanci na vítězství. Když vám ale šéf hrozí výpovědí a ptá se vás, proč jste něco neudělali, přiznáte se, že jste to zanedbali, nebo si raději vymyslíte výmluvu, abyste si zachránili pracovní místo? Útěk, či útok? Většina z nás si vybere první možnost, přestože z dlouhodobého hlediska není extra efektivní, ale krátkodobě zafunguje perfektně. Šéf uvěří a výpověď přestává hrozit.

A tak nás evoluce i výchova rodičů učí, že lži se v životě budou hodit. Ve všech knihách o lhaní se navíc dočteme, že lži mohou být i dobré (bílé lži), vedle velkých (rozuměj nehorázných) máme také lži malé (rozuměj: ty jsou ještě v pohodě), vhodné, milosrdné a tak dále. Naši předkové z jeskyně by asi chtěli mít naše starosti s takovým alibistickým dělením, klasifikací a hodnocením různých lží. Žili v prostředí, v němž se jednoduše nic netají – v tlupě někde v jeskyni. Všichni dělali všechno dohromady, byli spolu často, a tak o sobě všechno věděli. Případný podvod by byl pravděpodobně okamžitě odhalen, a podvodný člen by mohl být vyhoštěn z kmene, stejně jako tehdy Adam a Eva z ráje. Lhářů moc nebylo, rozpoznávat je nebylo také moc potřeba, stejně jako učit se lži vytvářet. Když nebyly potřeba lži, výmluvy už teprve ne.

Zvláštní je, že jsme prodělali jako lidstvo dost nevyrovnaný vývojový skok. Zatímco v rozpoznávání lhářů jsme zůstali spíše zaostalí, výmluvy z nás padají bravurně. Domnívám se, že je to právě tím, že zmizela intimita malých důvěrných skupin. Dnes se denně pohybujeme mezi příliš mnoha lidmi, pracujeme v korporacích a neustále vytváříme nové a nové kontakty, které nám mají přinést zisk, ať už v podobě financí, nebo nabídek či životních příležitostí. Denně se potkáváme s množstvím lidí, které neznáme, musíme je rychle odhadnout, navázat s nimi vztahy, pracovat s nimi, zapůsobit a … ovlivňovat je ve svůj prospěch. Prostě umět v „tom“ chodit. A tak jsou lži, výmluvy a schopnost manipulace považovány za jedny z nejcennějších nástrojů úspěšného života.

Já ovšem tvrdím, že rozdíl mezi cestou výmluv a cestou otevřenosti spočívá v rozdílu mezi krátkodobým a dlouhodobým ziskem. To platí ve všech oblastech života. Je jen na vás, co si vyberete.

Shrnutí kapitoly

•Výmluva je lež. Smyšlený důvod, proč jsme něco neudělali, nebo proč něco udělat nechceme.

•Rodiče jsou prvními hereckými vzory pro praktikování lži. Z hlediska psychického vývoje je první lež mezi druhým a třetím rokem dítěte považována za předpoklad vývojového zrání.

•Evolučně častější a přirozenější reakcí je obvykle útěk než útok, proto i dnes je pro nás snazší, když v náhlé konfliktní situaci sáhneme po jednodušší a okamžité reakci – vyhnutí se, útěku k výmluvě –, přestože z dlouhodobého hlediska není tato reakce efektivní.

•Rozdíl mezi cestou výmluv a cestou otevřenosti se rovná rozdílu mezi krátkodobým a dlouhodobým ziskem.

2.Definice, typy avytváření výmluv

Zkušenost není to, co se vám přihodí. Je to to, co uděláte stím, co se vám přihodí.

(Aldous Huxley)

Co je výmluva?

Oficiální ajediná univerzální definice výmluvy neexistuje. Obecná definice ale říká, že:

Výmluva je smyšleným důvodem, kterým vysvětlujeme askrýváme pravý důvod toho, proč jsme něco udělali čineudělali, nebo proč něco udělat nechceme.

Nejčastěji bývá výmluva definována vsouvislosti stím, čeho nás má zbavit. Vprůběhu roku 2013jsem uskutečnila na téma výmluv průzkum, zněhož vyplynulo, jak lidé obvykle popisují výmluvu. Toto jsou nejzajímavější odpovědi:

Poznali jste sami sebe vněkterém zvýše uvedených výroků? Tyto věty ovýmluvách velmi hezky vykreslují, kde se výmluvy nejvíce objevují, vjakých situacích se knim uchylujeme. Obvykle jde jednoduše oto, že chceme něco zakrýt, oddálit, něčemu se vyhnout či ospravedlnit, proč něco děláme, nebo naopak neděláme.

Přesvědčení otom, že se lidé umějí výborně vymlouvat, panuje dost vysoké, více než polovina dotázaných si myslí, že jsou skvělými lháři. Většině lidem vadí, když se jim někdo vymlouvá, přesto se více než dvě třetiny dotázaných shodly, že výmluvy jsou vživotě potřeba. Kčemu ale? Trochu paradox, ne? Nemáme výmluvy rádi, apřesto je tolik potřebujeme?

Výmluvy se týkají buď něčeho, co už se stalo, nebo něčeho, co je abude.

Minulost

•Ospravedlnění, proč jsme něco neudělali.

•Zamaskování chyby nebo příčiny svého selhání.

•Vyhnutí se něčemu nepříjemnému, nebo něčemu, co udělat nechceme.

•Oddálení či eliminace nepříjemné reakce protějšku při odmítnutí či vyřčení pravdy, strach znepřijetí, když budeme mluvit na rovinu ve vztazích mezi lidmi.

•Získání času, odsunutí práce či řešení na později.

Nejčastější typy výmluv

1. místo: „To se nějak přihodilo.“

•„Já se rozhodnu jít běhat, ale začne vždycky pršet.“

•„Mohla bych dělat lepší práci, ale je to mimo město, kde žiju, ana stěhování se nebo dojíždění nemám prostředky.“

•„Udělal bych to, ale ten e-mail jsem nedostal.“

2. místo: „Nemám čas.“

•„Jsem příliš zaměstnaný na to, abych dělal to, co mám rád.“

•„Jednou to udělám. Až budu mít čas…“

3. místo: „Mohou za to oni.“

•„Mí přátelé arodina mi řekli, že to nemám dělat…“

•„Musím se starat orodiče, kteří mě potřebují.“

•„Je to všechno otom, koho znáš – ajá neznám ty správné lidi.“

4. místo: „Na to nemám.“

•„Zběhání vždycky onemocním.“

•„Jsem na to moc starý.“

•„Nejsem na to dost chytrý.“

•Důvodem výmluv je ospravedlnění azamaskování své chyby, vyhnutí se něčemu, oddalování situace, eliminování budoucích následků, získání času nebo odsunutí řešení na později.

•Výmluva je smyšleným důvodem, kterým vysvětlujeme askrýváme pravý důvod toho, proč jsme něco udělali či neudělali, nebo proč něco udělat nechceme.

•Nejčastější typy výmluv jsou výmluvy na vnější okolnosti, nedostatek času, na další lidi, nemoc avlastní nedostatečnost.