Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Publikace vznikla na základě grantu GA406/09/0367 – Tvorba, validizace a standardizace nástroje pro diagnostiku delikventního chování (2009–2011, GA0/GA)

PhDr. Slavomil Fischer, Ph.D., MBA
doc. PhDr. Jiří Škoda, Ph.D.

SOCIÁLNÍ PATOLOGIE

Závažné sociálně patologické jevy, příčiny, prevence, možnosti řešení
2., rozšířené a aktualizované vydání

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5634. publikaci

Recenzovali:
doc. MUDr. Ilja Žukov, CSc.
doc. PaedDr. Pavel Doulík, Ph.D.

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 232
Vydání 1., 2014

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-5046-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9416-7 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9417-4 (ve formátu EPUB)

Úvod

Předkládaná publikace navazuje na původní text monografie Sociální patologie. Analýza příčin a možnosti ovlivňování závažných sociálně patologických jevů vydaný nakladatelstvím Grada Publishing v roce 2009. Původní publikace byla podrobena značné revizi, nově předkládaný text je doplněn a do různé míry rozšířen o aktuální poznatky z teorie a praxe. Doplněny jsou také výsledky vlastních výzkumných studií a šetření, které byly realizovány autory v rámci jejich odborné činnosti. Většinou tyto výzkumy souvisely s řešením grantových projektů na univerzitní úrovni nebo i pro Grantovou agenturu ČR (406/09/0367).

Nové zpracování odborné publikace o závažných sociálně patologických jevech si, stejně jako tomu bylo v případě předchozí knihy, vyžádal zájem ze strany odborné, ale i širší veřejnosti. Zájem o problematiku jevů, které jsou většinovou společností vnímány jako škodlivé a pro společnost nežádoucí, nebo až nepřijatelné, je stále zvýšený. Pozornost je upřena zejména na možnosti, jak tyto negativní jevy řešit, nebo alespoň usměrnit do společensky přijatelné podoby. Na to jsme se snažili v této nové publikaci reagovat. Doplnění a rozšíření jednotlivých kapitol knihy se týká samozřejmě také nových skutečností, které souvisejí s příčinami a zdroji sociální patologie. Akcent byl kladen na nové poznatky, které se týkají možnosti jejího řešení. To se odráží ve zvoleném názvu Sociální patologie. Závažné sociálně patologické jevy, příčiny, prevence, možnosti řešení.

Pro studium problematiky sociálně patologických jevů je zcela jistě k dispozici řada velmi erudovaných, vysoce odborných publikací. Tyto monografie jsou ale ve skutečnosti určeny jen úzké skupině odborníků. Porozumění textu a diskutovaným výsledkům předpokládá značnou teoretickou připravenost. Sociální patologie je totiž multidisciplinární disciplína, která se snaží o popis společensky nepřijatelných jevů z pohledu různých vědních disciplín a přináší v této oblasti zároveň řadu nových výzkumných zjištění, která je nutné reflektovat.

Dále se také můžeme setkat s velkým množstvím publikací, jež se snaží v lepším případě o popularizaci různých případů a událostí, ke které problematika sociálně patologických jevů svádí. Bohužel se může jednat o snahu zaujmout spíše na základě reklamy, senzace, zjednodušujícího přístupu, bez ambice rozkrýt hlubší souvislosti daných sociálně patologických jevů. Odborných publikací, které by byly využitelné jak pro odborníky a specialisty, tak i pro studenty a další případné zájemce, je bohužel poskrovnu.

Naše nově zpracovaná publikace je určena zejména výše naznačeným skupinám zájemců. Publikace může být zcela určitě využita odborníky a pracovníky, kteří se na řešení sociálně deviantních a patologických jevů již přímo konkrétně podílejí. Své uplatnění nalezne u specialistů a vědeckých pracovníků. Je ale také určena vysokoškolským studentům všech oborů, jejichž pozdější uplatnění bychom mohli charakterizovat jako pomáhající profese. Je tedy připravena například pro budoucí vychovatele, sociální pracovníky, terapeuty, etopedy, speciálním pedagogy apod. Stejně tak je určena studentům učitelských a zdravotnických oborů. S řadou problémů diskutovaných v textu se mohou ve své praxi také setkávat. Vzhledem ke společenskému zájmu o projednávaná témata pak může být využita i dalšími zájemci z řad širší veřejnosti.

Předložený text se nejprve zabývá obecnými teoretickými východisky sociální patologie. Věnuje se vymezení základních pojmů a takových otázek, jako jsou problematika norem a jejich proměny, teorie zdrojů a příčin vzniku a rozvoje sociálně patologických jevů a poruch chování. V další části textu jsou rozebírána zvláště společensky závažná témata. Patří mezi ně problematika závislostí, agresivity a násilí, suicidiality, patologických jevů v prostředí rodiny a v neposlední řadě delikvence a kriminality.

Jsme si vědomi skutečnosti, že předložená publikace nemůže poskytnout vyčerpávající informaci o každém sociálně patologickém jevu. Tato problematika je natolik obsáhlá a složitá, že je otázkou, zda ji vůbec lze celou s ohledem na omezený prostor i čas postihnout a komplexní formou zpracovat. Pozornost je proto věnována jevům s vyšší mírou společenské nebezpečnosti. Pro odborníky, specialisty a další pracovníky působící v oblasti pedagogických a psychosociálních věd je znalost a pochopení souvislostí spojených se vznikem i rozvojem sociálně patologických jevů a chování základní podmínkou úspěšnosti při nacházení možností jejich řešení. Publikace klade při rozboru jednotlivých jevů a možností jejich řešení důraz na morální a etopedické hledisko. Text je doplněn o řadu našich vlastních zkušeností a zkušeností našich kolegů z praxe. Věříme, že tyto poznatky budou pro ty, kteří si publikaci přečtou, využitelné v jejich práci a obecně také v životě.

Teoretická východiska

1.Základní pojmy sociální patologie a deviace

V posledních letech můžeme zaznamenat značný nárůst jevů, které označujeme jako sociálně patologické. Jedná se o variabilní škálu jevů, které vnímáme z hlediska společenského hodnocení jako nechtěné, nežádoucí, nebo až nepřijatelné. Každý takový jev má svoji míru společenské nebezpečnosti. Čím je tato škodlivost a nebezpečnost pro společnost vyšší, tím větší je také zájem o jeho řešení. Problematika takových jevů, jako jsou např. závislostní chování, delikvence, kriminalita, organizovaný zločin apod., se netýká pouze České republiky. Jedná se o celosvětově závažné otázky. V případě, že by současný trend vývoje těchto nežádoucích jevů z hlediska kvantitativního i kvalitativního pokračoval, došlo by zcela jistě k ohrožení vývoje celé společnosti a jednotlivců, kteří v ní žijí.

Cílem této kapitoly je:

•vysvětlit základní pojmy používané při vymezování patologických a deviantních jevů ve společnosti;

•podat stručný přehled různých přístupů a pohledů na sociálně patologické jevy z hlediska různých vědních disciplín.

Klíčová slova: sociální patologie, sociální deviace, sociální dezorganizace, toleranční limit.

1.1Sociální deviace a sociální patologie

Vyslovíme-li pojem sociální patologie (z lat. pathos – utrpení, choroba), nejedná se o samostatný vědní obor. Jde o souhrnné označení nezdravých, abnormálních a obecně nežádoucích společenských jevů. Na studiu a popisu těchto jevů se podílí řada vědních disciplín, zejména sociologie, psychologie, medicína, speciální pedagogika, etopedie a další. Jednotlivé vědní disciplíny se zabývají studiem a rozborem příčin a faktorů, které vedly ke vzniku konkrétních sociálně patologických jevů. Také se zabývají analýzou zdrojů a příčin, které umožňují jejich existenci ve společnosti. Dále také stanovují a aplikují preventivní a korektivní doporučení a postupy, jejichž společným cílem je obecně jejich eliminace.1 Sociální patologie se tedy zabývá zákonitostmi takových způsobů chování, které společnost hodnotí jako nežádoucí, protože porušují její sociální, morální či právní normy.2

Sociální patologie bylo původně označení jednoho z odvětví sociologie. Zavedení tohoto pojmu a odvětví je spojováno s prací H. Spencera, zastánce tzv. organicistického proudu v sociologii. Tato koncepce se vyznačuje důrazem na podobnost rysů lidské společnosti a biologického organismu. Spencerův přístup hledal paralelu mezi patologií (nemocí) a patologií jako chorobou společnosti.3 E. Durkheim považuje sociální patologii za vědu o chorobách a nepříznivých skutečnostech v rámci dané společnosti, které se stávají její organickou součástí.

V současné době je tento pojem někdy nahrazován a označován jako sociální deviace nebo také sociální dezorganizace. Pojem sociální patologie se ale od pojmu sociální deviace liší. Jevy, které jsou označovány za deviantní, nemusí být totiž vždy patologické. Sociálně patologické jevy jsou vždy pro společnost či jednotlivce negativní, což v případě deviantních jevů platit nemusí. Proto je při vymezování pojmů vhodné oba pojmy rozlišovat.

Sociální deviace (z lat. deviatio – odchylka, úchylka) je definována jako způsob jednání, které není konformní vůči společenské normě, jež je akceptována většinovou populací.4 Jak jsme výše uvedli, za sociální deviaci je považováno narušení jakékoliv sociální normy. To znamená nejen takové normy, jejíž porušení může být morálně nebo právním způsobem sankcionováno.

Deviace je obecně definována jako kterákoli odchylka od normální struktury či funkce. Může se vyskytovat u jakéhokoli jevu v přírodě či ve společnosti. Na rozdíl od sociální patologie je pojem deviace hodnotově a emocionálně neutrální.5 V praxi však převládá pojetí deviace v negativním slova smyslu. Proto se můžeme v literatuře6 setkat s rozlišením deviantních způsobů chování na deviaci pozitivní a deviaci negativní.

Toto rozlišení zřetelným způsobem poukazuje na skutečnost, že sociální deviací je každá odchylka od společenské normy. Jde o jakékoliv překročení normativu, například přehánění, extrémní postoje a způsoby chování. Příkladem může být alkoholismus a naopak extrémní formy jeho potírání (prohibice).

Sociální deviace a patologie jsou značně relativní jevy. Je přirozené, že jsme každodenně svědky porušování různých norem. Vždyť je někdy porušujeme i my sami. Je nezbytné si uvědomit, že žádná sociální norma není a ani nemůže být dodržována z důvodu jedinečnosti individua přesně a stejným způsobem. V každém sociálním prostředí existuje proto nepsaný toleranční limit. Ten je proměnlivý v čase a z hlediska aktuální úrovně sociokulturního poznání konkrétní společnosti. Různé skupiny, jednotlivé společenské subkultury i jednotlivci se liší svými vzorci chování, které do uvedeného limitu tolerance zapadají. Toleranční limit bychom mohli vymezit jako míru variability snášenlivosti k chování a dodržování norem druhými jednotlivci.

Proto je namístě zmínit koncepci tzv. objektivní deviace.7 Pro tento přístup zůstává také rozhodujícím kritériem porušení normy. V rámci jejího překročení však sleduje a zdůrazňuje splnění dalších podmínek. K těmto podmínkám patří mimo jiné zejména:

•opakovatelnost, porušování normy v čase a v různých teritoriích;

•hromadnost, porušování se musí objevovat ve větších skupinách populace;

•společenská závažnost, která je konkrétnímu chování přisuzována v daném sociokulturním prostředí;

•etiologická identita, umožňující predikci daného deviantního jevu.

Sociální dezorganizace je spíše pojímána jako narušení nebo rozklad systému norem společnosti. Tento pojem uvedla do sociologie a příbuzných disciplín tzv. chicagská škola.8 Přístup jejích představitelů byl ekologický a urbanistický. Chicagská škola byla pojmenována podle katedry sociologie chicagské univerzity (University of Chicago). K nejznámějším patří např. E. F. Frazier, E. Hughes, F. Znaniecki, R. S. Cavan a dále také E. Surherland a G. H. Mead. Předmětem zájmu jejich zkoumání byla zejména kriminalita. Důraz byl soustředěn spíše na sociální procesy než na řešení samotného problému, tj. přímo na konkrétní sociálně patologický jev.9

Cohen10 hovoří o normativním rozkladu a vzorcích chování ve společnosti. Společnost je rozkládána jako systém a nemusí dojít k rozkladu všech jeho jednotlivých složek. V důsledku dezorganizace a normativního rozkladu vznikají životní způsoby a vzorce chování, které jsou pro společnost patologické.

Sociální patologie a také deviace tedy spíše preferují východisko spočívající v zaměření své pozornosti na jedince a etiologii jeho deviantního jednání. Koncepce sociální dezorganizace poukazuje na širší společenské aspekty příčin vzniku patologických jevů.

1.2Sociální patologie z pohledu vědních disciplín

Sociální patologii a deviaci je možné posuzovat z mnoha pohledů. Tyto pohledy jsou determinovány různými vědními obory, které se na zkoumání a řešení sociálně patologických jevů v různé míře a v různých souvislostech podílejí. Jsou jimi především sociologie a psychologie (zejména sociální psychologie a psychopatologie). Zkoumání i řešení se týká ale také oborů medicínských, práva apod. V průběhu zkoumání jednotlivých faktorů a zákonitostí, které se sociálně deviantními jevy souvisejí, se chronologicky v teorii sociální patologie objevilo několik následujících pohledů.11

Pohled absolutistický

Tento pohled lze charakterizovat jako představu existence absolutně jednoznačných a srozumitelných sociálních norem. Tyto normy jsou platné pro všechny členy společnosti, pro všechny její jednotlivé struktury. Jakékoliv odlišné chování je nepřípustné, a tudíž deviantní. Jedná se o pohled a přístup extrémní.

Pohled moralizující

Moralizující pohled lze považovat stejně jako předchozí také za relativně extrémní. Společnost a její členové jsou dle této koncepce rozlišováni do dvou skupin. První skupinou jsou morální nedevianti, kteří se vždy řídí společenskými pravidly. Ta zásadně neporušují. Druhá je pak tvořena tzv. nemorálními devianty. V tomto případě se jedná o asociální jedince, přičemž nemorálnost je jejich vrozenou dispozicí. Společnost jim pak příslušnost k této kategorii pouze přisuzuje.

Medicínský pohled

Tento pohled si našel a udržel své místo i v současné sociologické literatuře právě v rámci sociální patologie. Deviantní chování je dáváno do souvislosti se stavem společnosti a je nazíráno jako příznak její nemoci. Lidský a společenský organismus je vnímán analogicky. Deviace je vnímána jako nemoc a produkt nesouladu mezi jednotlivými částmi sociálního systému. Rozšíření patologických jevů signalizuje, že společnost není v pořádku.

Statistický pohled

Tento pohled na sociálně patologické jevy je charakteristický pro vědní obory upřednostňující empirický výzkum a kvantitativní hledisko před kvalitativním rozborem jednotlivých aspektů, které s těmito jevy souvisejí. Odchylka v chování je chápána jako určitá vzdálenost od průměru. Takové jevy, které jsou mimo statistickou normu (mimo směrodatné odchylky), jsou abnormální a deviantní (ne však vždy patologické). K nedostatkům patří ignorace různých sociálních souvislostí. Tento přístup nezachycuje interpersonální reakce, společenské standardy nebo mínění veřejnosti. Nebere v úvahu ani různé varianty přinucení ke konformitě.

Relativistický pohled

Relativistický pohled je charakteristický pro současnost. Od tradičních pohledů se liší stanoviskem, podle něhož lze způsobům chování, kulturním symbolům a dalším sociálním produktům porozumět pouze v kontextu té kultury a společnosti, jejíž jsou organickou součástí. Deviace a patologie tak může být posuzována pouze z hlediska konkrétního sociokulturního prostředí, ve kterém k ní došlo.

Relativistický pohled se vyhýbá všem úskalím a problémům, které přinášejí pohledy předcházející. Snaží se na deviantní jevy hledět jako na chování, které může být definováno jako deviantní v jednom kontextu, zatímco ve druhém může být zcela konformní. Jednání označované za škodlivé a nežádoucí může být totiž v jiné společnosti vysoce pozitivně hodnoceno.

1.3Shrnutí

Pojem sociální patologie je souhrnným označením nezdravých, abnormálních a obecně nežádoucích společenských jevů. V současné době je tento pojem někdy také nahrazován pojmem sociální deviace nebo sociální dezorganizace. Pojem sociální patologie se od pojmu sociální deviace i sociální dezorganizace liší. Jevy, které jsou označovány za deviantní, nemusí být vždy patologické. Sociálně patologické jevy jsou vždy pro společnost či jednotlivce negativní, což v případě deviantních jevů platit nemusí. Proto je při vymezování pojmů nezbytné uvedené pojmy rozlišovat.

Sociální patologie a také deviace dále spíše preferují východisko spočívající v zaměření své pozornosti na jedince a etiologii jeho deviantního jednání. Koncepce sociální dezorganizace poukazuje na širší společenské aspekty příčin vzniku patologických jevů.

Otázky a problémy k úvaze:

•Pokuste se porovnat míru vaší tolerance k chování těch, kteří jsou mladší, ke spoluvrstevníkům a ke starším. Liší se vaše tolerance i v porovnání se členy vaší rodiny? V čem spočívá případný rozdíl?

•Liší se míra vaší tolerance vůči alkoholismu a zneužívání tzv. tvrdých drog? Pokud ano, co je podstatou rozdílu?

•Přikláníte se spíše k řešení orientovanému na jednotlivce a na konkrétní nežádoucí problém, nebo na změny společenského systému (struktury)? Pokuste se svůj postoj zdůvodnit.

2.Normalita a abnormalita

Společenská pravidla nebo společenské normy jsou nezbytnou součástí života člověka a celé společnosti. Určují totiž vzorce a způsoby chování jednotlivců a skupin jako přiměřené a přijatelné, chtěné a žádoucí. Také stanoví, kdy je chování pro společnost nepřiměřené, nežádoucí, respektive až nepřijatelné. V případě, že by se lidé těmito pravidly neřídili, žili by v prostředí charakterizovaném jako chaos a zmatek.

Cílem této kapitoly je:

•poukázat na různé přístupy vysvětlující normalitu a abnormalitu chování a společenských jevů;

•poukázat na obtížnost vymezení normality a na rozmanité faktory, které mohou toto vymezení ovlivňovat.

Klíčová slova: norma, normalita, abnormalita, konformita, statistické pojetí normality, sociokulturní norma.

2.1Norma a konformita

Každý člověk si osvojí a vytvoří v průběhu svého života a praxe určitá pravidla, podle nichž se pak obecně řídí. Jedná se jednak o pravidla neuvědomovaná, osvojená již od dětství. Jako příklad lze uvést dle Giddense12 pravidla a normy běžné sociální interakce a komunikace. Rovněž se jedná o normy a pravidla uvědomovaná, jež lidé dodržují a řídí se jimi proto, že je považují za společensky správná a prospěšná.

Je zcela přirozené, že se denně setkáváme se značným počtem způsobů chování v různých situacích, kdy dochází k různě významným odchylkám od norem. Jednak je to způsobeno biologickou a psychosociální jedinečností každého člověka, dále pak řadou dalších sociálních faktorů. Normy se mohou lišit nejen mezi kulturami, ale i mezi různými subkulturami jedné společnosti. To, co je u jedné skupiny obyvatel považováno za normální, může být jinou skupinou již považováno za deviantní a abnormální jev.

Proto je důležité poukázat na otázku konformity. Tento pojem můžeme obecně definovat jako přizpůsobivost něčemu, v našem případě přizpůsobování se psaným i nepsaným společenským pravidlům a normám. Konformní chování je podporováno různými společenskými reakcemi vůči dodržování či porušování společenských pravidel a norem. V podstatě se jedná o reakce:

•Pozitivní, tj. různé typy formálních a neformálních odměn (pochvaly, ocenění apod.).

•Negativní, tj. různé druhy opět formálních a neformálních trestů (na škále od rodičovského pokárání po uvěznění).

Negativní reakce, sankce, jejichž význam spočívá v zajištění dodržování společenských pravidel a norem, pak můžeme dělit na:

•Formální, kdy se jedná o sankce stanovené na základě zákonných norem a pravidel, které lidé musí dodržovat. K realizaci jsou společností zřizovány specializované instituce pro kontrolu a ukládání výše uvedených sankcí (kontrolní orgány, soudy apod.).

•Neformální, kdy se jedná o minimálně organizované reakce vůči deviantním projevům a způsobům chování.

Pokud se jedná o nepsaná pravidla a normy společenského soužití, každý si v průběhu socializace vytváří hodnoticí kritéria, determinovaná výše zmíněnými společenskými reakcemi, a ta pak používá. Přesto se každému stane, že si není spolehlivě jist, jakým způsobem by měl určitý jev hodnotit. Tato pochybnost je přirozená a oprávněná. Stanovit a definovat to, co je normální a co již není normální, je totiž často značně obtížné. Norma je sice obecně hodnoticí kritérium pro to, co je v konkrétním případě běžné (normální) a co nežádoucí (abnormální, deviantní). Jedná se však o značně subjektivní proměnnou, jejíž hranice se v průběhu společenského vývoje může měnit a posouvat.

2.2Vymezení normality, vybraná pojetí

Vymezení normy a normality závisí na aktuální úrovni poznání v konkrétní společnosti. Mnohé vzorce chování mohou být považovány za abnormální (deviantní) jen z důvodu chybějící zkušenosti a nesrozumitelnosti. V takovém případě může dle Vágnerové13 převažovat u postoje jeho emotivní složka. Neznámé je odmítáno z důvodů frustrace potřeb bezpečí a jistoty, vzhledem k chybějící zkušenosti a potřebným vzorcům chování.

Kritéria normy se v průběhu společenského vývoje různým způsobem mění. Značný vliv má na vymezení toho, co je normální a co není, faktor času. V průběhu společenského vývoje dochází vlivem dynamiky a řady vnitřních a vnějších faktorů ke změnám v oblasti společenských hodnot a z nich vyplývajících postojů. To má značný vliv na kritéria pro posuzování toho, co je normální a co již není. Mění se míra tolerance k různým jevům a vzorcům chování. Ta se může jak zvětšovat, tak snižovat.

Pro hodnocení toho, co je normální, mají význam také vývojové faktory. Větší toleranci při hodnocení normality chování můžeme pozorovat u chování dětí. Je zde totiž respektována skutečnost, že vývoj dětí může probíhat odlišně. Určité projevy chování mohou mít ve vztahu k určitým vývojovým obdobím odlišný význam. Význam samozřejmě mají i okolnosti, za kterých se projevuje.

Jako příklad lze uvést odmítání cizí autority (z důvodu strachu) ve věku batolete. V takovém případě se jedná o normální chování. V mladším školním věku je tomu již naopak. Takové chování může být klasifikováno jako porucha, tedy mimo normu. Podobně vyšší míra tolerance může být pozorována u osob starých. Může se jednat o shovívavost vzhledem k onemocnění nebo k přirozeným osobnostním změnám.

Hodnocení normality chování je také odlišné vzhledem k dosažené úrovni vývoje hodnotitele. Jiný názor, a tedy hodnocení můžeme zaznamenat (a také předpokládat) u dětí, u dospívajících a u dospělých.

Rozlišení, co je ještě normální a co je již odchylkou od společenské normy (abnormalitou), tedy není jednoduché. Vymezení závisí na teoretickém přístupu, na použitém měřítku. Hranice mezi normální a abnormální variantou kterékoliv společenské normy je pohyblivá. Nemůže být jednoznačně a přesně určena, mění se totiž v čase a dle aktuálního sociálního kontextu.

Hranice normy je tedy pohyblivá, normalita může být posuzována podle mnoha různých kritérií, v závislosti na okolnostech, které toto hodnocení vyžadují.14 K pojetí normality lze totiž přistupovat z různých teoretických východisek. K nejužívanějším patří následující východiska.

Statistické pojetí normality

V případě statistického přístupu k vymezení normality je toto vymezení závislé na četnosti nebo intenzitě posuzovaných projevů. Takový způsob je používán zejména tehdy, jestliže lze hodnocený společenský jev nějakým způsobem kvantifikovat (změřit, číselně vyjádřit). Můžeme posuzovat četnost nějakého projevu (např. počet požitých dávek drogy za stanovené období) nebo jeho intenzitu (růst množství této drogy). Předností tohoto pojetí je relativní objektivnost a exaktnost.

Se statistickým pojetím jsou přesto spojeny i různé nevýhody. Při tomto pojetí pracujeme s ukazateli, kterými jsou aritmetický průměr a směrodatná odchylka. Průměr představuje pásmo s nejvyšší četností sledovaného jevu. Vzdálenost mezi oběma odchylkami určuje míru variability tohoto jevu (čím je širší, tím větší je tolerance). Hodnota pohybující se za hranicemi odchylek je považována za abnormalitu (deviaci). Tímto způsobem jsme schopni rozlišit hodnoty průměrné a průměru vzdálené až extrémní (abnormální). Zpravidla platí, že to, co je v daném společenství časté, není posuzováno jako abnormální. Jednou z nevýhod tohoto pojetí je abnormalita jevů, které mohou být společensky žádoucí a společnosti prospěšné. Například abnormální úroveň rozumových schopností může být pod průměrem (mentální retardace) nebo nad ním (genialita).

Obr. 1 Rozložení IQ v populaci (Gaussova křivka)

O abnormalitu se jedná v případě 70 bodů IQ, což je hranice pro mentální retardaci.15 Druhým pólem je hranice 130 bodů, kdy se jedná o genialitu. Nelze pochybovat o tom, že jedinci patřící do obou skupin jsou specifičtí, kdo by si ale nepřál mít geniálního potomka.

Sociokulturní pojetí normality

V případě tohoto přístupu je hodnocení normy sociokulturně podmíněno, za normální bývá považováno to, co je v dané společnosti a kultuře obvyklé. Norma je vymezena společenskými kritérii ve vztahu k tradici. Míra tolerance společnosti k určitým odchylkám od normy může být různá, může se v průběhu času měnit. V případě sociokulturního pojetí normy a normality může docházet ke stereotypním postojům k jevům, se kterými nemá daná společnost dostatek zkušeností. Z důvodu dosud nenaučených potřebných vzorců chování a chybějící adaptace často dochází k postojům s preferencí jejich emoční složky. Takové jevy, které nemusí být společensky nebezpečné, ba dokonce naopak mohou vést k jejímu rozvoji, jsou odmítány. Odmítání může být doprovázeno různými projevy kopírujícími typ aktuálních obranných mechanismů.

Jako příklad můžeme uvést postoje vůči imigrantům a jejich sociokulturním odlišnostem. Na jedné straně jsou to rasové postoje, výmysly o nevyléčitelných nemocech, slovní agrese, tj. útok jako forma obranného mechanismu. V případě únikových variant se může jednat o nezájem zaměstnanců různých úřadů o řešení jejich problémů, naprostou ignoraci, přehlížení dětí v školním prostředí apod.

Dalším problémem je vliv médií na vývoj normy a variabilitu její tolerance. Média mohou působit v pozitivním smyslu. Mohou vzdělávat, vysvětlovat apod. Bohužel často ale mohou mít vliv negativní. Pokud je cíl médií spojen s maximalizací zisku, mohou zaujímat morální cíle s nadsázkou až poslední příčku. To, co nemusí být pro společnost prospěšné, může být médii proklamováno opačně. Někdy také hovoříme o mediální normě. Toto pojetí je předmětem další části textu.

Reklama úzce souvisí s psychickou manipulací, je propojena s obchodními zájmy. Například vzorem pro malá děvčátka se stala panenka Barbie. Tato generace pak byla vystavena tlaku médií – v rámci reklam, ale i seriálů byly ukazovány jako vzory ženy mající vizáž jako tato panenka. K dosažení jejich podoby byly doporučovány různé diety a medikamenty, zkrátka obrovský obchod založený na manipulaci. Důsledků byla a je celá řada. K patologickým patří mj. například poruchy příjmu potravy (anorexie, bulimie).

Sociokulturní pojetí také vyjadřuje vázanost společnosti na hodnoty a normy střední a vyšší sociální vrstvy. Zbytek společnosti je nemůže podstatněji ovlivnit. Sociokulturní norma se odráží ve stereotypech postojů k lidem, kteří jsou určitým způsobem odlišní. Jejich chování bývá častěji posuzováno jako nepřijatelné a abnormální. Je takto hodnoceno proto, že se vymyká běžnému očekávání. Méně příznivě bývají hodnoceny všechny nápadné projevy, přestože se nemusí jednat o jevy deviantní či patologické. Obecná potřeba orientace vede k tendenci nějakým způsobem odlišné jevy a jejich nositele nálepkovat a v souvislosti s tím dochází mnohdy i k jejich stigmatizaci (viz teorie etiketizace).

Sociokulturní pojetí normality a abnormality je nejčastěji používaným přístupem. V naší publikaci se zabýváme sociálně patologickými jevy a chováním. Vzhledem k tomu používáme tento přístup v kapitolách, které se těmito jevy konkrétně zabývají, jako východisko hodnocení jejich důsledků pro společnost.

Norma skupiny

Různé společenské skupiny se mohou ve svých kritériích hodnocení normality jevů a chování lišit. Pojetí normy závisí na konkrétním sociálním kontextu. Své normy a pojetí abnormality mohou mít tyto skupiny vymezeny generačně, profesně, etnicky, náboženskou příslušností, zdravotním postižením, sdílením určité specifické zkušenosti atd. Z hlediska svých normativních kritérií se mohou značně lišit např. ve vztahu k hodnocení dosažené sociální pozice, způsobů chování, které mohou být hodnoceny jako normální, a jinou skupinou jako asociální apod. Hovoříme o tzv. dílčí, skupinové normě, která určuje kritéria specifická pro část populace nebo různé společenské skupiny.

Vágnerová16 uvádí příklad specifičnosti norem subkultury vězňů, ke kterým patří tvrdost, vynucená vnitřní solidarita a účelové vztahy s personálem. Charakteristické znaky této skupiny jsou dány nejen potřebou obrany v situaci, kdy má člověk omezené možnosti. Mohou vyplývat i z dřívějších zkušeností trestaných. V této skupině se lze setkat s různými sociálně patologickými formami chování, které jsou za daných podmínek považovány za standardní (vydírání, přiživování, šikana a agrese jakéhokoli druhu).

Posun normativních kritérií má svůj význam. Srovnání s nepostižitelnou populací nebo například nedosažitelnost normy většinové populace z důvodu různého znevýhodnění by mohlo vést k potlačení motivace vedoucí k jejímu dodržování. Normy, které platí jen pro určitou skupinu, jsou však specifické a jejich přijetí může po určité době vést ke zkreslenému hodnocení. S deformací hodnocení se lze setkat např. u dlouholetých zaměstnanců různých zařízení, ať už jde o věznici nebo psychiatrickou léčebnu. Přes všechny uvedené výhrady mají dílčí normy svůj smysl pro zjednodušení základní orientace a diferenciaci v rámci podskupiny.

Mediální norma

Při vymezení normality mají v současné době značnou úlohu média. Bylo by dokonce možné vymezit nějakou mediální normu, která zahrnuje to, co je opakovaně a často atraktivním způsobem prezentováno jako žádoucí nebo standardní. Jedná se často o idealizovanou realitu, kdy je jako norma prezentován určitý vzor, symbol, který je proklamován za standard přesto, že se jedná o extremitu.

Jako normální je prezentován krásný, štíhlý, zdravý, bohatý, šťastný atd. jedinec. Vyrovnat se mu není ve skutečnosti prakticky možné. Na tomto způsobu prezentace je založena reklama.17 Typickým příkladem je prezentace zdraví a štíhlosti a přípravků, jejichž používání k dosažení prezentovaného ideálu vede. Je dobré se zamyslet nad vlastníky médií, nad tím, kdo reklamu financuje a jaký je pravděpodobně jeho cíl.

Sdělovací prostředky mohou nežádoucím způsobem ovlivňovat např. postoj k násilí. Takové chování je zde prezentováno velmi často jako něco běžného, a tudíž i normálního. V tomto případě nejde jen o nadměrnou frekvenci akčních filmů, které jsou zjevnou fikcí, ale i o pojetí zpravodajství. Zpravodajství o společenských událostech (s převahou různých neštěstí a senzací) může vyvolat pocit, že násilí je normální. To však zvyšuje tendence k agresivnímu jednání, zejména u dětí a mládeže.18

Funkční pojetí

Toto pojetí pokládá za normální to, co umožňuje optimální fungování jedince či skupiny ve společnosti. Již toto vymezení vyvolává otázku, co to znamená optimální fungování a jak jej lze objektivně vymezit. S tímto pojetím souvisí pragmatický přístup, který považuje za optimální fungování dosažení určitého cíle. Také bychom mohli chápat optimální fungování jako uspokojování individuálních potřeb a zájmů jedince.

Pragmatický přístup však nebere ohled na způsob dosažení cíle a na prostředky, které byly k jeho dosažení použity. Prostředí společnosti a adaptivní mechanismy spočívající v deviantním chování by mohly být podle tohoto pojetí považovány za normu. Přes společensky proklamované cíle mohou být prostředky k jejich dosažení nežádoucí. Touto problematikou se zabývají např. teorie subkultur a teorie anomie R. K. Mertona (viz kapitola 3).

V současné době je v naší společnosti k dispozici celá řada příkladů. Jedná se o jedince, kteří za optimální fungování ve společnosti považují nadprůměrné bohatství. Toho však dosahují různými nelegitimními prostředky. Pro některé z nich se ustálilo označení tunelování, které přesáhlo i hranice ČR. Podstatný význam zde má i vliv tzv. mediální normy. Někteří jsou schopni působit i na posun formálních pravidel (díry v zákonech, prosazování zákonů výhodných pro určitou skupinu).

2.3Shrnutí

Stanovit to, co je ve společnosti normální a co již není, je obtížné. Hranice normy je pohyblivá, normalita může být posuzována podle různých kritérií. Vymezení normy závisí na mnoha faktorech, např. na četnosti nebo intenzitě posuzovaných projevů. Je sociokulturně podmíněno, norma se mění v průběhu času. Pro různé sociální skupiny mohou rovněž platit různá normativní kritéria. Jedná se tedy o značně subjektivní proměnnou, jejíž hranice se v průběhu společenského vývoje může různě měnit a posouvat.

Otázky a problémy k úvaze:

•Nyní si zkuste položit stejnou otázku jako u předchozí kapitoly. V čem spočívá případný rozdíl vaší tolerance k chování těch, kteří jsou mladší, ke spoluvrstevníkům a ke starším? Platí to i v případě vašich blízkých? Lze vysvětlit případný rozdíl z pohledu normy?

•Zamyslete se nad tím, jak může mediální norma ovlivňovat toleranci druhých vůči jevům, které vnímáte negativně s vyšší intenzitou.

•Představte si, že by se na normalitu chování dalo pohlížet pouze statisticky. Co by to mohlo pro společnost a vaše blízké znamenat ve smyslu kladném i záporném?

•Kdyby byly mediálně proklamované cíle dosažitelné jen pro menší skupinu osob, jaké důsledky a souvislosti by to mohlo podle vašeho názoru mít?

3.Zdroje a příčiny sociálně patologických jevů a deviace

Znalost zdrojů a příčin vzniku a rozvoje sociálně patologických jevů je nezbytná pro účinnost práce při jejich řešení. Otázka znalosti zdrojů a příčin se úzce dotýká celkových možností práce s nositeli patologických vzorců chování. Má význam pro výběr metod a postupů prevence, pro působení na tyto osoby a pro jejich ovlivňování (intervenci). Proto je samozřejmě z hlediska práce psychologů, etopedů a dalších terapeutů důležitá také znalost osobnostních rysů a vlastností, které jsou pro tyto jedince typické.

Cílem této kapitoly je:

•předložit základní přehled teorií vysvětlujících příčiny a zdroje vedoucí k rozvoji deviantně patologických jevů;

•informovat o současných nejvýznamnějších koncepcích příčin a zdrojů sociální deviace a patologie.

Klíčová slova: etiologie sociálně patologických jevů, teorie příčin a zdrojů sociální patologie, teorie sociálního učení, Cloningerova teorie temperamentu a charakteru, teorie anomie, diferenciální asociace, etiketizace (labelling).

3.1Etiologie sociálně patologických jevů a chování

Deviantní a patologické jednání vzniká ve vztahu ke společnosti. Souvislost jeho vzniku s vlivem a působením společenských faktorů je zcela zřejmá. Je zde však také otázka osobnosti jeho nositele. Sociálně patologické chování je ve skutečnosti důsledkem působení řady různých biopsychosociálních faktorů. Ty působí v inkriminovaném čase ve vzájemné interakci. Příčiny vzniku sociálně patologických jevů proto můžeme označit za multifaktoriální.

V souvislosti s tím došlo v teorii příčin vzniku sociální deviace a patologie prakticky ke třem základním přístupům. Jsou to:19

1.Teorie, jež předpokládá existenci určitých typů lidí (kinds of people theory), kteří mají tendenci volit chování mimo společenské normy.

2.Teorie situační, která předpokládá, že určité sociální situace navozují možnost vzniku a rozvoje sociální deviace. Takového chování se může v podstatě dopustit kdokoliv.

3.Teorie konjunktivní, kdy se jedná o kombinaci obou předchozích přístupů. Východiskem této teorie je fakt, že v určitých situacích se určitý typ lidí bude chovat určitým způsobem.

Statistické údaje o tom, jak často, jakým způsobem a kolik procent populace se dopouští deviantně patologického jednání, nemohou být zcela pochopitelně k dispozici. Tyto údaje není možné zcela spolehlivě zjistit. Značný počet takových jevů zůstává skryt, nikdo se o nich nedozví. I kdyby to bylo teoreticky možné, takovým zjištěním by dále stejně chyběla potřebná výpovědní hodnota, kterou bychom mohli při řešení těchto jevů využít. Četnost deviantních jevů nemůžeme dávat do srovnání z důvodu kvalitativních rozdílů těchto jevů, vyplývajících z odlišností konkrétních sociokulturních prostředí. Tyto kvalitativní odlišnosti není možné kvantifikovat, a tudíž spolehlivě měřit a porovnávat.

Stejný čin může být v různých kulturách posuzován na škále od chování obvyklého až po nepřijatelné. Například konzumace alkoholu je v naší sociokulturní normě značně tolerována. V islámském prostředí se jedná o hrubé porušení normy. Jiné hodnocení může být i vůči činům, které jsou trestné. Z tohoto hlediska má srovnávání různých statistik kriminality nižší výpovědní hodnotu, než si řada lidí myslí. Může nám poukázat na četnost, věk, pohlaví, ale i výsledky porovnání četnosti bychom z důvodu různého hodnocení a kritérií mohli začít zpochybňovat.

Různé hodnocení platí i pro různé skupiny a subkultury, pro které by obecně měly platit normy a pravidla většiny stejně. Statisticky průkazné rozdíly v četnosti deviantního a patologického chování ale můžeme spolehlivě pozorovat u různých skupin populace. Je tomu tak v případě rozdělení sledovaného vzorku do skupin na základě faktorů, které jsou považovány za prediktory poruch chování a zvyšují značným způsobem pravděpodobnost jejich rozvoje.20

3.2Teorie zdrojů sociální patologie

Pro vysvětlení příčin a zdrojů, které vedou ke vzniku a rozvoji sociálně deviantních a patologických jevů, používáme teoretické přístupy, které se snažily a snaží objasnit kriminalitu. Ve shodě s odborníky konstatujeme, že jsou velmi dobře propracované. Je tomu tak zcela pochopitelně z důvodu zvýšeného společenského zájmu kriminalitu řešit. Tato teoretická východiska jsou podložena řadou výzkumů a bádání. Poskytují tak velmi ucelený přehled, který lze aplikovat u vzniku a rozvoje dalších patologických jevů, zejména těch, které jsou předmětem zájmu této publikace. Samozřejmě přiměřeně.

Vědecké zkoumání sociálně patologického (kriminálního) chování je vzhledem k jeho společenské nebezpečnosti rozsáhlé. Teorií, které se pokoušejí vysvětlit příčinu tohoto chování, je řada a vycházejí z různých hledisek. Obecně můžeme zaznamenat tři přístupy:

1.biologicko-psychologický,

2.sociálně psychologický,

3.sociologický.

Tato klasifikace má spíše didaktický charakter. U jednotlivých koncepcí a teorií můžeme pozorovat vzájemné prolínání se všech faktorů – biologických, psychických i sociálních. V podstatě to potvrzuje již námi zmíněné multifaktoriální příčiny sociálně patologických jevů.

Biologicko-psychologické teorie

První příklady biologického přístupu můžeme objevit již v antice, kdy existence nemocí, poruch temperamentu a „nemorálního“ chování byly odvozovány z nerovnováhy tělních tekutin (Aristoteles, Hypokrates, Galénos). Ve středověku se v Evropě zdůrazňoval vztah mezi fyziognomií (tělesnými znaky) a charakterem a chováním člověka. Různé fyzické anomálie byly považovány za ukazatel toho, že je takový jedinec spojen se společensky nemorálním chováním. Pro jejich nositele měly často tragické důsledky.

Na sklonku 18. století zformuloval vídeňský anatom Franz Joseph Gall teorii nazvanou frenologie.21 Ta přisoudila vládu nad většinou lidských vlastností, včetně protispolečenského chování, určitým oblastem mozku. Čím větší je daná regulační oblast v mozku, tím lépe je daná vlastnost vyvinuta. Velikost příslušné oblasti mozku podle Gallovy teorie ovlivňuje tvar a výstupky na lebce. Ještě v celém následujícím století se v mnohých věznicích pořizovaly sádrové odlitky hlav odsouzených, aby byly připraveny na nejrůznější měření a výzkumy.

V 19. století rozvoj přírodních věd výrazně ovlivňoval i vědy o společnosti. Pozitivistická kriminologie rozvíjející se v té době vychází z principů evoluční biologie. Zločinec je podle tohoto přístupu jedinec, jehož vývoj byl narušen a jeho abnormalita se manifestuje v oblasti tělesné, duševní i morální. Projevuje se tělesnými znaky i kriminálním chováním.

Teorie rozeného zločince

U teorií kladoucích důraz především na biologické aspekty nelze opomenout Lombrosovu teorii „criminal man“ (rozeného zločince). Ta měla ve druhé polovině 19. století, ale i později značný význam. Na základě antropometrických měření téměř čtyř tisíc odsouzených dospěl Lombroso k závěru, že zločinecké zaměření lze identifikovat na základě měřitelných duševních, a především tělesných znaků (tvar lebky), přičemž se jedná o degenerovanou skupinu lidských bytostí.22 Lombroso tuto koncepci postupně zrevidoval a připustil více faktorů (psychosociálních vlivů)23, které zvyšují pravděpodobnost vzniku kriminálního chování.

Oligofrenie jako příčina delikvence

Nízkou úroveň mentálních schopností (oligofrenii) za jednu z hlavních příčin delikvence považoval H. H. Goddard.24 Ve své výzkumné činnosti se zaměřil nejen na mentálně retardované jedince, ale rovněž na tzv. morony, jejichž mentální úroveň se pohybuje v pásmu slaboduchosti (IQ 80–70). Kvůli předsudkům se jako reakce objevily tendence k selekci těchto osob ze společnosti.25

Známé jsou monograficky publikované výsledky Goddardovy studie.26 Ten zkoumal v USA v šesti generacích dvě odlišné větve jednoho rodu, manželskou a nemanželskou. Obě založil koncem 18. století voják s fiktivním jménem Kallikak (tzv. teorie Kallikakova rodu). Goddard výsledky svých srovnání neinterpretoval tak, že se dědí kriminalita, ale oligofrenie (slabomyslnost). Goddardovi se nepodařilo, podobně jako dalším badatelům, přesně vymezit podíl biologických a sociálních faktorů na kriminogenezi, a proto nelze tyto výsledky považovat za prokázané.

Šetřením mentální úrovně vězněných osob se zabývá celá řada studií. Naším cílem není předložit jejich přehled. Obecně lze konstatovat shodu autorů spočívající v signifikantním zjištění výrazně vyššího počtu osob s podprůměrnou inteligencí oproti většinové populaci. S výsledky dílčích epidemiologických studií se lze seznámit například v publikaci K. Netíka.27

V rámci našich opakovaných šetření a práce s vězněnými osobami, realizovaných v období delším než deset let jsme s kolegy došli ke stejným zjištěním. Průměrná úroveň mentálních schopností námi šetřených osob se pohybovala vždy v pásmu podprůměru. Osob s mentální úrovní, kterou lze označit jako nedostačivost (insuficience), bylo ze sledovaného vzorku cca 40 %. Naše šetření byla realizována v různých vazebních věznicích a věznicích ČR. Vzhledem k zastoupení rozličných typů pachatelů kriminálních činů mezi respondenty můžeme hovořit o značné vypovídající hodnotě našeho zjištění.28

Konstituční teorie

Konstituční teorie se na základě zhodnocení souboru zděděných tělesných a duševních vlastností jedinců pokouší k jednotlivým tělesným typům přiřadit určité psychické vlastnosti, včetně sklonu chovat se deviantně.

V Evropě byla věnována ve dvacátých a třicátých letech značná pozornost typologii německého konstitucionalisty Ernsta Kretschmera. Na základě analýzy patologických případů dospěl ke čtyřem tělesným typům. Těm přiřadil určité psychické vlastnosti, včetně tendencí k delikvenci a kriminalitě.

V USA byla biologickou inspirací znatelně poznamenána typologie antropologa Earnesta A. Hootona, který na základě statistického šetření došel k závěru, že existují jisté fyzické znaky a zvláštnosti, které delikventy odlišují od normálních lidí. Zjistil, že trestanci jsou ve srovnání s ostatními morálně, intelektuálně, morfologicky i geneticky degenerováni.

Dále se objevuje koncepce profesora Harvardovy univerzity Williama H. Sheldona, který se inspiroval typologií Kretschmerovou a vytvořil klasifikaci lidských typů. Také on těmto typům přiradil různé vlastnosti, včetně různé míry tendencí k sociálně patologickému chování.29

Genetické a adopční studie

Novější přístup představují srovnávací studie jednovaječných (monozygotních) a dvouvaječných (dizygotních) dvojčat. U dědičné podmíněnosti delikventního chování by v případě jednovaječných dvojčat měla existovat shoda. Starší studie Langova30 to potvrzovala. Výsledky značně zpochybnil Christiansen,31 který realizoval šetření na velkém rozsahu osob. Dědičná predispozice nebyla statisticky významně potvrzena. Značný podíl přiznal sociálním vlivům (učení, výchova).

S popularizací těchto výsledků jsme se mohli seznámit například ve filmu Hoši z Brazílie.32 Přes genetické klonování A. Hitlera a adopci těchto dětí do rodin s obdobným výchovným prostředím byli pak značně rozdílní.

S. A. Mednick analyzoval výsledky adopčních studií. Ty byly orientovány na výzkum frekvence kriminality adoptovaných dětí, jejichž biologický a adoptivní otec spáchali či nespáchali trestný čin. Dospěl k zajímavým výsledkům.33 Nicméně ani takto orientované výzkumy nepotvrdily spolehlivě genetickou predispozici k delikvenci, dle Mednicka mají dokonce větší váhu vlivy prostředí.

Současné biokriminologické přístupy

Od počátku osmdesátých let 20. století klasické biologické teorie ustupují v důsledku vlivu rozvoje medicíny, moderní biologie, etologie a sociobiologie a objevují se snahy o koncipování biokriminologie. Tato teorie se zaměřuje na fyzické aspekty psychologických poruch a onemocnění.

Výzkum je zaměřen na studium genetických anomálií, na změny ve vývoji centrálního a autonomního nervového systému, na vztah mezi limbickým systémem a kriminalitou, na EEG anomálií, na biologickou podmíněnost poruchy pozornosti s hyperaktivitou (ADHD), na studium biochemických faktorů. Na působení neurotransmiterů (dopaminu, serotoninu, noradrenalinu a dalších), na vliv léčiv na psychologii člověka a další faktory.34

Moderní teorie jsou ve svých tvrzeních daleko opatrnější, než byly kategorické závěry předcházejících koncepcí. Jejich současným rysem je akceptace a příklon k relativistickému pohledu, a to i přesto, že neustále vyzdvihují primární význam biologické determinace lidského jednání.

Sociálně psychologické teorie

Podobně jako biologické teorie považují psychologické teorie devianty za nositele jisté abnormity. Z hlediska psychopatologie je deviace považována za nemoc a abnormita za něco, co je třeba léčit a podrobovat kontrole. V každé společnosti existují chování, která jsou úchylná, deviantní, pohoršující, provokující, nemorální, špatná a společensky nebezpečná.

Vybrané původní psychologické koncepce

Psychologické teorie vidí původ deviantního chování v psychice člověka, v jeho duševních pochodech. Původní vycházely z psychoanalytické teorie S. Freuda a z behaviorismu. Psychologické teorie deviace často nahlížejí na deviaci jako na nemoc, kterou je třeba léčit a podrobit kontrole lékařů. Poměrně populární jsou stále psychologické koncepce, které vycházejí z toho, že deviace není dědičná, ale je následkem špatné dětské socializace. K nejznámějším patří koncepce Johna Bowlbyho, který se ve své práci zabývá vazbou mezi dítětem a matkou a vysvětluje z hlediska analýzy rané dětské socializace případné vývojové potíže při utváření si postojů vůči společenským normám, zákonům a hodnotám.35

Novější teoretické přístupy již operují s větším počtem vlivů.

Teorie sociálního učení

Eysenckova teorie36 příčin kriminálního jednání pracuje s vybranými osobnostními charakteristikami. Neurotičtí jedinci se silnou společenskou orientací (extroverzí) mají nižší schopnost požadovaného sociálního učení. Socializace těchto jedinců může být z hlediska požadavků normy nedostatečná. To se pak může projevovat jejím nerespektováním.

Bronner a Healy37 tuto koncepci doplňují. Hovoří o polyetiologii kriminálního chování. Ta spočívá v interakci zátěžových situací (zejména frustrací), poruch emocionality, anxiozity, pocitů méněcennosti a jejich kompenzace.

Teorie charakteru a temperamentu

Cloningerova38 multidimenzionální teorie osobnosti předpokládá specifické reakce, které vycházejí z osobnostních rysů jedince. Tato koncepce pracuje s vybranými rysy temperamentu a charakteru. Jsou jimi:

•Vyhledávání nového (novelty seeking) – s tímto rysem temperamentu souvisí snadná vzrušivost, impulzivita, znuděnost a neukázněnost. Důsledkem je nestálost a nevypočitatelnost v jednání a vztazích.

•Vyhýbání se poškození (harm avoidance) – extrémní ladění tohoto rysu temperamentu má souvislost s nízkou zodpovědností, s riskantními způsoby chování a nedostatkem sebereflexe.

•Vytrvalost (persistance) – „negativní“ (ve smyslu tendence k patologickým jevům) ladění tohoto temperamentového rysu znamená nižší zájem o práci, nižší schopnost plnit cíle.

•Sebeřízení (self-directedness) – jedná se o charakterový rys. Nízká hodnota souvisí s nevyzrálostí, obviňováním, s tendencí k destruktivitě, dále pak s nezodpovědností a nespolehlivostí. U těchto osob můžeme často zaznamenat poruchy osobnosti.39

•Spolupráce (cooperativeness) – lidé s nízkými hodnotami u tohoto rysu charakteru jsou sebestřední, netolerantní a pomstychtiví. Zajímají se o vlastní prospěch a bývají bezohlední vůči druhým.

•Sebepřesah (self-transcendence) – osoby opět s nízkou úrovní tohoto charakterového rysu jsou pyšné, sebevědomé, bez imaginace. Jsou charakteristické honbou za majetkem a obecně stálou nespokojeností.

Delikventní jedinec je tedy natolik egocentrický, že je mu lhostejná reakce okolí. Je lhostejný k hodnocení a ocenění. Důležité je pouze vlastní uspokojení a vlastní názor. Dále má takový jedinec zvýšenou potřebu zážitků, stereotyp běžného člověka jej neuspokojuje. V menší míře pociťuje strach, nereaguje na nebezpečí, není schopen odhadnout rizikovost vlastního jednání. Důsledkem je neschopnost adekvátního zvládnutí konkrétní situace.40 To pak ústí v delikventní nebo obdobně patologické chování.

Teorie odlišného kognitivního stylu

Američtí forenzní psychologové Walters a White41 předložili model osmi primárních kognitivních charakteristik. Jedná se o typické charakteristiky pro recidivující delikventy. U těchto osob lze pozorovat:

•Tendenci ospravedlňovat své kriminální chování. Jde především o únikový obranný mechanismus – racionalizaci.

•Odblokování obran nejen v minulém, ale i budoucím chování. Chybí obava z následků plánovaného jednání, činu.

•Pocit privilegovanosti, oprávněnosti k nedodržování zákonných norem.

•Orientaci na moc, rozdělení lidí na silné a slabé, pocit moci a možnosti ovládat druhé.

•Sentimentalitu, sklon k povrchním citovým vztahům, bez ochoty čehokoli se vzdát, mít odpovědnost. Delikvent vyjadřuje pocity tak, že klame sám sebe, aby uvěřil, že je navzdory svým interpersonálně bezohledným činům dobrý.

•Super optimismus, extrémní forma sebedůvěry. Recidivující kriminálníci jsou si jisti tím, že mohou dělat cokoliv a dosáhnout tímto způsobem úspěchu. Myslí si, že byli dopadeni pouze náhodně. To vede k recidivě, neboť nejsou schopni se z reálné situace poučit.

•Kognitivní indolenci, lenost uvažovat. Jedná se o variantu kognitivní rigidity. Projevuje se orientací na okamžitý zážitek bez ochoty zvažovat důsledky vlastního počínání.

•Diskontinuitu uvažování, neschopnost trvalejšího názoru, snadnou ovlivnitelnost jakýmikoli vnějšími vlivy.

Psychologie morálního vývoje

Vznik a rozvoj deviantního jednání v závislosti na osobní morálce studuje psychologie morálního vývoje, která za devianty považuje jedince s nedostatečně rozvinutou úrovní morálky. K známým teoretikům patří zejména Lawrence Kohlberg, který přišel s typologií morálního vývoje.

Sociologické teorie

V současné literatuře se můžeme setkat s následující základní klasifikací44, 45 teorií sociálně deviantního jednání. Jsou jimi:

Teorie kulturního přenosu

•Teorie strukturálního tlaku – východiskem těchto koncepcí je fakt, že v každé společnosti vznikají situace, na které určitá část populace reaguje chováním, které se odchyluje od normy. Patří sem taková tvrzení, jako že chudoba vede k patologii, prostituci, ke kriminalitě apod.

•Kontrolní teorie – kontrolní teorie spojuje deviantní chování s oslabením či absencí sociální kontroly. Je třeba se ptát, proč jsou lidé konformní spíše než proč se chovají deviantně. Důvodem ke konformnímu jednání je právě existence sociální kontroly.

•Etiketizační (labelling) teorie – tato koncepce patří mezi konstruktivistické a chápe deviaci především jako výsledek označování některých jedinců za devianty. Na označování se podílejí sociálně významné subjekty.

Toto dělení je aktuálně nejčastěji používané. Jednotlivé teorie mají své představitele a školy se svými klady i zápory. K nejvýznamnějším koncepcím těchto teorií, vysvětlujícím vznik patologických jevů, a především pak kriminality, patří následující:

Teorie diferenciální asociace

Teorie anomie

konformismus

+

+

Teorie subkultur

Teorie etiketizace (labelling theory)

3.3Shrnutí

•Je nezpochybnitelné, že vznik a rozvoj sociálně patologických jevů souvisí s různými biologickými, psychickými a sociálními faktory. Pokud byste porovnali různé jevy, například závislostní chování a agresivitu, mohly by některé z nich mít odlišnou váhu?

•Pokuste si zrekapitulovat období po roce 1990 v naší společnosti. Které úkazy odpovídající výše uvedeným teoriím jste zaznamenali? Pokuste se i zamyslet nad jejich řešením.

•Je známá teze tzv. volání krve u adoptovaných dětí. V určitém období totiž dochází k tomu, že převažuje význam biologických faktorů nad sociálními. Platí to pro delikvenci?