Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Antonie Krzemieňová

Síla myšlenky III.
Nemoci z emocí

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a. s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 4834. publikaci

Odpovědná redaktorka Viktorie Lupačová
Sazba Filip Říha
Návrh a grafická úprava obálky Michal Němec
Počet stran 192
První vydání, Praha 2012

© Grada Publishing, a. s., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-247-4408-7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7876-1 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7877-8 pro formát EPUB

MÁTE DVĚ MOŽNOSTI

Stojím v ordinaci svého gynekologa. Je zde naprosté ticho. Lékař si prohlíží poslední výsledky rozborů krve a rentgeny. Pak se na mne podívá a pronese: „Máte dvě možnosti.“

Jsem vyděšená. Už delší dobu mám opět silné bolesti a nevím, co mne čeká. Po malé odmlce lékař pokračuje: „Jedna z možností je, že budete co dva roky na operačním sále a mezitím na lécích proti bolestem.“

„Počkejte, nejsou léky na bolest návykové?“ slyším svůj hlas.

„To ano,“ přisvědčuje lékař.

„Takže mi chcete říct, že ze mne uděláte narkomana?“ ověřuji si, zda jsem správně pochopila jeho slova.

„No, máte ještě jednu možnost,“ pokračuje lékař po krátké pauze, která mi připadá jako věčnost. Potom slyším slova, kterým nemohu uvěřit: „Nebo se s tím naučte žít!“

Nechápu. Nerozumím tomu, co říká. „Jak se s tím mám naučit žít?“

„Copak to není jasné?“

„Tou první možností myslíte opravdu, že ze mne uděláte člověka závislého na lécích?“ ověřuji si situaci a jen velmi pomalu mi vše dochází. „To není jiný způsob, jak mne vyléčit? Co třeba laser?“

„Po operacích laserem zůstávají v organismu jizvy stejně jako po standardních operacích. Takže si nepomůžeme.“

„Vždyť medicína je přece tak vyspělá. To mi chcete říct, že nemám jinou možnost?“

„Máte,“ rozhodně opakuje lékař, „naučte se s tím žít!“

Na chvíli nastane v ordinaci takové ticho, že by určitě bylo slyšet i špendlík, kdyby upadl na zem. To ticho už je nesnesitelné. Pak jako z velké dálky slyším: „Tak si to rozmyslete a dejte mi vědět. Nebo vám mám napsat léky proti bolesti rovnou?“

„Děkuji, zatím ne,“ vykoktám a odcházím z ordinace. Ve dveřích se zarazím: „Nashledanou,“ rozloučím se ještě. Stále jsem jako ve snách.

***

Doma si uvařím kafe a přemýšlím o tom, co mi lékař vlastně řekl. Opravdu mi tím chtěl říct, že mi nedokáže pomoci? Že musím sama najít způsob, jak se zbavit bolestí? Ponořím se do vzpomínek. Před očima mi běží postupně kus minulosti. Od první návštěvy ženského lékaře až po současnost.

Co teď? Každodenní bolest v břiše není nic příjemného. Potřebuju fungovat jako matka, žena a i v práci. Podle lékaře mám dvě možnosti.

Mohu si vybrat. Rozhodování je ostatně častý úkol člověka. Od narození je to naše nejčastější činnost.

Mám dvě možnosti. Léková varianta pro mne nepřichází v úvahu. Pravidelné užívání léků proti bolesti znamená utlumení mozku a to nechci. Ráda bych si zachovala zdravý úsudek a plné vědomí.

Mám ostatně ještě jednu možnost. Prostě se s tím naučit žít.

***

MÁTE DVĚ MOŽNOSTI

Stojím v ordinaci svého gynekologa. Je zde naprosté ticho. Lékař si prohlíží poslední výsledky rozborů krve a rentgeny. Pak se na mne podívá a pronese: „Máte dvě možnosti.“

Jsem vyděšená. Už delší dobu mám opět silné bolesti a nevím, co mne čeká. Po malé odmlce lékař pokračuje: „Jedna z možností je, že budete co dva roky na operačním sále a mezitím na lécích proti bolestem.“

„Počkejte, nejsou léky na bolest návykové?“ slyším svůj hlas.

„To ano,“ přisvědčuje lékař.

„Takže mi chcete říct, že ze mne uděláte narkomana?“ ověřuji si, zda jsem správně pochopila jeho slova.

„No, máte ještě jednu možnost,“ pokračuje lékař po krátké pauze, která mi připadá jako věčnost. Potom slyším slova, kterým nemohu uvěřit: „Nebo se s tím naučte žít!“

Nechápu. Nerozumím tomu, co říká. „Jak se s tím mám naučit žít?“

„Copak to není jasné?“

„Tou první možností myslíte opravdu, že ze mne uděláte člověka závislého na lécích?“ ověřuji si situaci a jen velmi pomalu mi vše dochází. „To není jiný způsob, jak mne vyléčit? Co třeba laser?“

„Po operacích laserem zůstávají v organismu jizvy stejně jako po standardních operacích. Takže si nepomůžeme.“

„Vždyť medicína je přece tak vyspělá. To mi chcete říct, že nemám jinou možnost?“

„Máte,“ rozhodně opakuje lékař, „naučte se s tím žít!“

Na chvíli nastane v ordinaci takové ticho, že by určitě bylo slyšet i špendlík, kdyby upadl na zem. To ticho už je nesnesitelné. Pak jako z velké dálky slyším: „Tak si to rozmyslete a dejte mi vědět. Nebo vám mám napsat léky proti bolesti rovnou?“

„Děkuji, zatím ne,“ vykoktám a odcházím z ordinace. Ve dveřích se zarazím: „Nashledanou,“ rozloučím se ještě. Stále jsem jako ve snách.

***

Doma si uvařím kafe a přemýšlím o tom, co mi lékař vlastně řekl. Opravdu mi tím chtěl říct, že mi nedokáže pomoci? Že musím sama najít způsob, jak se zbavit bolestí? Ponořím se do vzpomínek. Před očima mi běží postupně kus minulosti. Od první návštěvy ženského lékaře až po současnost.

Co teď? Každodenní bolest v břiše není nic příjemného. Potřebuju fungovat jako matka, žena a i v práci. Podle lékaře mám dvě možnosti.

Mohu si vybrat. Rozhodování je ostatně častý úkol člověka. Od narození je to naše nejčastější činnost.

Mám dvě možnosti. Léková varianta pro mne nepřichází v úvahu. Pravidelné užívání léků proti bolesti znamená utlumení mozku a to nechci. Ráda bych si zachovala zdravý úsudek a plné vědomí.

Mám ostatně ještě jednu možnost. Prostě se s tím naučit žít.

***

NAUČIT SE ŽÍT

Naučit se žít! To zní zajímavě především pro dospělé lidi, jako jsem v tuto chvíli já. Opravdu jsem dospělá? Podle data narození ano. Jsem matka, mám dvě děti. Mohu volit, mohu se samostatně rozhodovat. Pro tuto chvíli si myslím, že dospělá jsem. Tento svůj názor však časem změním stejně jako názor na dospělost. Nyní vím, že skutečně dospělých lidí zrovna moc po světě neběhá.

Vraťme se však kousek zpátky. Mám se naučit žít. Dobrá. K tomu potřebuji v prvé řadě informace. Potřebuji vědět, co se skrývá v pozadí nemocí. Pak se mohu správně (nebo také nesprávně) rozhodnout.

A abych v tom nebyla sama, vezmu si na pomoc své, snad už i vámi, oblíbené studenty. Vždyť to znáte – více hlav, víc ví.

Jana, technický typ, se v mezičase stala pyšnou babičkou a podle slov její dcery jí naše školička prospěla. Je daleko vyrovnanější a chápavější, než byla dříve. I ve svém důchodcovském věku si zachovává „selský“ rozum a to je fajn.

Ruda nás všechny překvapuje svými znalostmi a rozhledem. Pořád je to tichá voda, která mele břehy. Život jej však postupně staví před stále nové a nové situace, a tak mu nezbývá, než je řešit. A divili byste se, jak mu to jde. A to přestože mu nebylo dopřáno valné vzdělání.

Tina se v současnosti věnuje sama sobě, což je dobře. Už si to delší dobu zaslouží. Nelze stále jen pracovat, proto se s ní tentokrát nesetkáte.

Stejně tak s Martinem, ohnivým mužem, který se stal pyšným tatínkem malého ohnivého mužíčka, ten je samozřejmě nyní na prvním místě.

Místo těchto dvou vám nabídnu dva nové studenty, Petru a Romana.

Petra je mámou malé slečny. Její život není procházka růžovou zahradou. Snad proto to má v hlavě srovnané a doplňuje tak své dva kolegy o další náhled.

Roman je muž s přehledem, který se vyzná lécích a jejich účincích na tělo. Jako mnoho jiných si uvědomuje, že žijeme v uspěchané době a pod tlakem medií, a že lidé v současnosti zrovna moc nepřemýšlejí. Místo toho stojí obvykle s nastavenou dlaní a čekají, co jim kdo dá. Tady myšleno, jaký lék na jejich bolístky jim vloží do dlaní.

Tak toto jsou naši současní studenti, vlastně absolventi, se kterými se budete, mimo jiných, setkávat.

Opět zde naleznete ilustrační příběhy obyčejných lidí, kteří žijí stejné životy jako vy.

***

Mirka, která dnes přišla, je úplně jiná žena než ta, kterou jsem viděla před půl rokem. Hovoří jistě, v očích má opět lesk. Vypráví, že poslechla mé rady a odjela na hory. Tam poznala člověka, se kterým jí je dobře. Tím vyplnila prázdné místo ve svém srdci. Také dnes bez problému řeší finance kolem domu a své nové bydlení.

„Zjistila jsem, že mi přítel, se kterým žiju deset let, zahýbá,“ vyprávěla při našem prvním setkání. Její oči a celý obličej byly velmi smutné a plné slz. Byla celá schoulená do sebe. „Postavili jsme spolu dům, a když už jsem si myslela, že můžeme spokojeně žít, přišel s tím, že má jinou a čeká s ní dítě. A že mám z domu odejít, protože on tady s ní chce bydlet.“

Chvíli jsme si povídali o domě, jeho financování, jejím životě a práci. Mirka dostala za domácí úkol pracovat s plyšákem, který je popsán v knize Síla myšlenky II – Manipulace v kapitole s názvem ‚Plyšák‘.

Na Mirce je vidět, že situaci zvládla. Chvíli to samozřejmě trvalo. Ale když ji tak vidím, stálo to za to.

***

Naučit se žít. Zajímavé, že? Myslíte si, že to umíte? Pokud ano, pak vám blahopřeji. Já se to ještě stále učím. Zjistila jsem, že naučit se žít není vůbec jednoduché. Často se setkávám s lidmi, kteří to neumějí. Jsem přesvědčená o tom, že skutečně „žít“ umí jen málokdo.

Jak se pozná, že umíte žít? To je docela snadné. Jste-li ve svém životě šťastni a nejste nijak vážněji či dlouhodoběji nemocni, pak žít umíte.

Co myslím slovem nemoc, to si postupně vysvětlíme. Stejně tak se zkusíme podívat na možnosti léčby a co můžeme sami pro sebe udělat. Stejně tak se budeme zabývat tím, jak mohou náš život, naše zdraví či nemoc ovlivnit naše vlastní myšlenky. Podílíme se opravdu svým uvažováním na svém zdraví?

***

Lída je prakticky na dně. Je bez práce ve věku, kdy už se jí pracovní nabídky nehrnou, bydlí u maminky v kraji, kde pracovních míst zase tolik není, a její dospělé děti se odstěhovaly přes půl republiky.

Probereme společně její současnou situaci a možnosti, které má. Každý má ostatně vždy nejméně dvě možnosti. Lída může zůstat u maminky nebo odejít blíž ke svým dětem. V její situaci to lze, maminka je soběstačná a nedaleko bydlí její druhá dcera. Pak ještě probereme pracovní možnosti a život vůbec. Společně si nastíníme možnosti, které má.

Nějakou dobu o Lídě neslyším.

Po třech letech někdo zvoní u mých dveří. Je to Lída. Vypravuje: „Po rozhovoru s vámi jsem o všem dlouho přemýšlela. Dneska bydlím kousek od Prahy, mám práci a za maminkou jezdím každý druhý víkend. Jsem blízko dětí a svých vnoučat a spokojená.“

„To jsem ráda,“ pronesu a myslím to vážně. Není nic příjemnějšího, než když potkáte člověka, který našel odvahu a zařídil si život po svém a je spokojený.

„No a teď bych chtěla k vám do školy. Slíbila jste mi, že jakmile si uspořádám materiální stránku, mohu přijít. Teď už se mohu věnovat sobě, a tak jsem tady.“

Lída k nám do školy nastoupila a věnuje se rozvoji sebe sama. Dál se učí žít a zvládat situace, které ji potkávají na její pouti. Je velmi šikovná. Také už dnes působí velmi vyrovnaně, i když sama tvrdí, že se to teprve učí.

Udělala kus práce, který je také vidět na jejím vzhledu. Rozzářené oči, hezká pleť. Radost ze života a spojenost se odráží v celém jejím vzhledu.

***

Naučit se žít není nic jednoduchého. Když se dívám na zprávy nebo herce ve filmech, je na jejich tvářích vidět, že nejsou šťastni a spokojeni. Všimli jste si, jak čím dál víc lidí hovoří pouze jednou stranou tváře? Jak se obličeje lidí čím dál víc deformují?

Nikdo z těchto lidí nezvládá svůj život. Postavte se před zrcadlo, chvíli mluvte a přitom sledujte svou tvář. Pokud se rty nehýbají souměrně, je to jasná známka dlouhodobě neřešených vztahových problémů. Neumíte žít. Stejně tak pokud jsou vaše oči smutné nebo plné strachu.

Zjistila jsem, že žít neznamená jen umět se rozhodovat. Také svá rozhodnutí akceptovat i v případě, kdy mne okolí přesvědčuje o jejich nesprávnosti. Dovolím si tvrdit, že každé naše rozhodnutí je správné, protože jsme ho udělali pod vlivem nějakých událostí, znalostí a zkušeností. Takže je naše a není ho potřeba před okolním světem obhajovat. Své rozhodnutí mohu změnit. To je také v pořádku. Pokud to učiním s novými poznatky a ne na základě tlaku okolí. Nikdo ostatně nemůže vědět, jak se cítíte. Každý jsme ve svých prožitcích originální.

Dnes má jen málo lidí názor. Jako dříve, i nyní je tento druh tvorstva „potírán“. Stejně tomu bylo celou historii lidstva, jen vzpomeňme čarodějnické procesy. Ani dnes se vlastní názor zrovna moc nenosí. Jsme jako ovce jdoucí na porážku. Mít vlastní názor občas bolí. Chce to přemýšlet.

Vraťme se však k umění žít. To ovládá jen ten, kdo je zodpovědný za svůj život, dokáže realizovat své talenty a je sám sebou. Netrápí se vlastními rozhodnutími a chybami. Když to lze, napraví je a pokud ne, život jde dál. Jeho životní divadelní představení má pro něj jen jednu roli.

Naučit se žít vypadá snadně, ale ve skutečnosti je to však velmi těžké. Pokud se k tomu přidá nějaká nemoc, je to obvykle ještě těžší. Pak se často motáme v kruhu a neumíme z něj vystoupit. Náš život je obvykle jako kolotoč, který se točí pořád dokola. To je ten lepší případ. V horším případě jde o spirálu.

Pamatujte, že jste to právě vy, kdo může měnit jeho rychlost, zastavit jej, případně z něj také vystoupit a nastoupit do úplně jiného. A ještě jedna věc, nikdo jiný to za vás udělat nemůže!

Markétu ke mně poslala její sestřenice, která je mou klientkou. Má lékaři diagnostikovanou Crohnovu nemoc. Když jsem Markétě vysvětlila, co spouští její nemoc, potvrdila správnost mých závěrů.

Vysvětlila jsem jí, jak je potřeba, aby sama se sebou pracovala a naučila se vnímat určité situace jinak. Když jsem popsala systém „plyšák“, podívala se na mne a úplně vážně pronesla: „Takové blbosti nejsou pro mě. Nebudu se nic učit. Já jsem čekala, že to spravíte.“

Znovu se jí pokouším vysvětlit, že i když její střeva pro tuto chvíli „opravím“, při první příležitosti se nemoc vrátí. Na to mi sdělí: „Tak to já raději ještě chvíli vydržím a počkám si, až budou transplantovat střeva!“

Chvíli mlčím. To děvče mne dostalo. Myslela jsem si původně, že přišla, protože chce být zdravá. Jak jsem pochopila, to by sice chtěla, jenomže kdyby tak někdo mávl kouzelným proutkem.

***

Přemýšlela jsem o jejích slovech. Nedovedu si představit transplantaci tenkého střeva. Přece jenom něco málo o anatomii těla člověka vím.

Už jsem se několikrát setkala s tím, že někteří lidé vlastně ani zdraví být nechtějí. Mají svou nemoc, kterou vydírají své okolí. Kdybychom jim ji vzali, co by pak měli?

Jsou lidé opravdu tak hloupí? Proč chtějí být nemocni? Odpověď je docela jednoduchá. Nemusí tak přijmout odpovědnost za svůj život.

***

JAK VIDÍME NEMOC

Sedím upočítače avkládám doněj tyto řádky. Je krásný den. Zaoknem vidím stromy, jejichž zeleň se pomalu mění vbarevnost podzimu. Slunce svými paprsky prohřívá zem amodrá obloha nad tím vším navozuje radost aveselí. Nanebi není ani mráček. Kampak jste se všichni schovali?

Brzy nám začne další školní rok. Docela se nastudenty těším. Neviděla jsem je už dva měsíce amusím přiznat, že mi chybí. Honza je natom stejně. Letošní výuka pro ně bude opět zajímavá, stejně jako pro nás. Už se těším nanaše společné diskuse. Budeme se zabývat nemocemi. Jak vlastně vznikají, proč jsou, jaké známe ataké co snimi.

Všimli jste si někdy, že ipříroda je někdy nemocná? Třeba stromy, naněkterých bývají paraziti jako jmelí. Občas přemýšlím, proč se naněkterých drží, anajiných zase ne. Není to něco jako nádory ulidí? Orostlinách se psalo, že někde, už opravdu nevím, kde to bylo, vědci prokázali emoce urostlin. Cítí třeba strach. Mnoho znás se knim chová necitlivě ačasto se tak chováme ikesvému druhu, kostatním lidem.

***

Už dávno si nepamatuji, co jsem vlastně provedla. Myslím si, že nic tak zvláštního, aby si to zasloužilo takovýto trest. Učila jsem se velmi dobře aškola se mnou problém neměla. Tak nevím. Možná jsem se zdržela vnějakém tom kroužku, kam jsem ráda chodila.

Vevzpomínkách mi zůstala jen slova otce, který mi nařídil, abych přinesla klepáč nakoberce. Toto byl asi třetí, který jsme měli, byl zumělé hmoty. Dříve se koberce pravidelně vyklepávaly odprachu. Někdy se však pro toto nářadí našlo ijiné využití.

Podala jsem otci ten kus umělé hmoty se slovy: „No tak si bij, když tě to baví.“

Aon tloukl. Kryla jsem si jen hlavu. Mé tělo pak bylo mnoho dní samá modřina. Potvářích se mi kutálely slzy jako hrachy, přesto jsem ani necekla. Nebylo to ostatně poprvé ani naposledy, co mne rodiče takto vychovávali.

***

Dnes je ten den, kdy začne nás školní den. Ano, zvoní zvonek aprvní přichází jako obvykle Roman. Chvíli potom Jana, Ruda anakonec Petra. Jsme kompletní, tak si nejprve řekneme, co je ukoho nového apustíme se dodnešního tématu.

„Nemoc. Když řeknu toto slovo, co se vám vybaví?“ otáčím se knašim žáčkům.

Nejprve se probere Jana: „Něco negativního vorganismu?“ Často společně zjišťujeme, že spoustu věcí sice víme, když je však máme popsat, máme problém. Proto se učíme vyjadřovat zapomocí různých her. Také si ráda hraju. Vy ne?

„Dobře. Další názor?“ snažím se probudit diskusi.

„Disharmonie organismu,“ pronese vážně Ruda.

„Super,“ odvětím, „aco to je?“

„No,“ zamyslí se nachvíli apak pronese: „prostě ty naše šroubečky amatičky nefungují tak, jak by měly.“

Jelikož představivost našich studentů je velká, tato odpověď navodí veselou atmosféru. Všichni se začnou uchechtávat.

„Tak jo, tobě nespolupracují šroubečky amatičky. Co ostatní?“

„Když mám třeba nějaký zánět?“ nejistě pronese Jana.

„Říká se, že nemoc je nesoulad organismu se sebou samým nebo se svým okolím,“ ozve se Roman. „Vkaždém případě je nemoc považována zaněco špatného.“

„Aje to opravdu tak?“ zeptá se Petra, která ovšem přemýšlí. Má to, čemu říkám „selský rozum“. To je fajn. Spousta lidí oněj, bohužel, již dávno přišla.

„Co tím myslíš?“ snažím se oupřesnění její otázky.

„Někdy nás přece donutí nemoc ulehnout azabrání tím přetížení organismu. Možná by se někdy mohlo stát něco horšího,“ vysvětluje svůj názor.

„Hm, co vy nato?“

„Něco natom bude,“ přitakají všichni.

„Dobrá, shodneme se natom, že nemoc je nějaké vychýlení znormálního provozu?“

„Myslíš těla?“ ověřuje si Roman.

„Tak striktně bych to neviděla. Prostě organismu. Záleží natom, zda je pro tebe člověk jen kus masa nebo něco víc.“

„Zahrnuješ tedy dosystému člověka nejen tělo ale také psychiku?“

„Co myslíte?“ obracím se kevšem. „Nebo lépe, jak vidíte systém člověka vy? Romane?“

„Zajeden celek považuju nejen tělo ale také psychiku.“

„Jano?“

„Já si myslím, že psychika určitě ovlivňuje tělo. Když jsem vpohodě, tak mne celkem nic nebolí.“

„Rudo?“

„Jedno tělo, jedna duše.“ Ruda se opět snaží být vtipný. „Vážně, pro mne není tělo jen kus masa. Určitě spolu souvisí psychika atělo.“

„Souhlasím snimi,“ přidává se Petra. „Už ispousta lékařů ti řekne, že to máš odpsychiky. Jenom se neví odjaké.“

„Dobře. Tak si zkuste sami pro sebe definovat nemoc,“ nechám je chvíli přemýšlet aurovnat si myšlenky.

***

Současná medicína považuje každou nemoc zaněco špatného apro organismus negativního. Stejně tak onemoci hovoří alternativní medicína či ostatní esoterické směry. Podle nich je nemoc disharmonie organismu ato buď samotného organismu, nebo jeho nesouladu sokolím. Zanemoci, vekterých je projeven špatný vztah kokolí, se považují třeba alergie.

Opravdu je tomu tak? Hraje nemoc negativní roli vživotě člověka? Co myslíte?

Pokud ano, pak by svět byl velmi nedokonalý. Nevím jak vy, ale já si stále myslím, že právě osvé dokonalosti nás neustále přesvědčuje inaše matička Země. Vím, můžete namítat, že jsou naní zemětřesení, záplavy apod. Ale nejsou právě toto očistné procesy? Copak my víme, zda si země takto nereguluje různé tlaky apřetlaky?

Kdo zvás ví, co je to „indukované“ zemětřesení? To jsou otřesy země, které jsou způsobeny druhotně lidskou činností. Například postavíme velkou přehradu, naplníme ji vodou, atím změníme tlak naZemi, která se zatřese, aby tlak vyrovnala. Není tomu zase tak dávno, co se to odehrálo vjedné velké lidnaté zemi.

Představte si povrch Země, jako povrch těla. Ateď, že vám někdo třeba nabřicho položí těžký kámen. Jak by se vám to líbilo? Atohle my uděláme Zemi přehradou. Někdy jí vytvoříme jen otlak, pohmožděninu, jindy sní zacházíme daleko hůř.

Ano, Země chrlí oheň alávu. Copak my nevypouštíme zúst mnohdy také oheň asíru? Nikdy jste nikomu nenadávali? Či doslova neseřvali někoho?

***

Jsem vautobuse, který je plný audveří stojí paní. Nazastávce nastupuje docela dost lidí, jeden znastupujících šlápne oné paní nanohu aihned se zato omluví. Přesto dáma muže začne častovat nevybíravými slovy. Autobus zmlkne avšichni očekávají, co se ztoho vyklube.

Pán se naní podívá apronese súsměvem natváři: „Také vás miluji.“ Apokračuje dál dovozu. Milá paní zmlkne. Lidé stojící vblízkosti se zasmějí.

***

Země je živý tvor. Stejně jako lidé, zvířata či rostliny. Aproč otom hovořím? Abyste přemýšleli otom, co jí způsobujeme. Především však proto, že stejně tak se chováme ksobě. Vmnoha případech jsme to právě my, kdo si ubližuje.

Většinou si neustále naněco stěžujeme. Je teplo, stěžujeme si, že je horko; vzimě, že mrzne; když neprší, máme problémy se suchem, pak zaprší ařešíme déšť. Pravdou je, že média nás vtom podporují akaždou zprávu pokud možno zdramatizují. Zato jsou ostatně placena. Tak se nedovíte, že je únor, ajak už to tak vzimě bývá, mrzne. Také někdy padá sníh. Tím jsou pravidelně každý rok překvapeni především silničáři.

Mezi těmito „zvláštními“ informacemi se také dozvíte, kdy přijde už ta chřipková epidemie. Ajaký prášek si máte vzít narýmu, kašel či kdovíco ještě. Každý ten chemicky vyrobený preparát je ostatně zaručeně přírodní.

Nerozumím tomu. Kolik lidí, především vnaší zemi, má konec konců důvod kestížnostem? Vzpomenete si najeden jediný den, kdy jste si ani jednou naněco nestěžovali? Byli spokojeni sami se sebou? Radovali se zmaličkostí?

***

Láďa má celkem komplikovaný život, manželka odněj odešla ataké syn sním moc nekomunikuje. Ostatně není divu. Pozahájení studia vysoké školy ho Láďa deptal natolik, že nebyl schopen studovat amusel odejít.

Manželka odešla ze stejného důvodu, nemohla již snášet obviňování, jak zavšechno může ona. Zajeho neshody vpráci, zato, že sním přestali mluvit kamarádi, zakonflikty se sousedy ise synem.

Láďa patří ktěm, kteří zasvé neúspěchy obviňují své okolí, které mu neustále ubližuje ahází klacky pod nohy. On sám je vtom nevinně! To všechno ti druzí!

***

Ještě, že takoví nejsou naši studenti. Vrátíme se knim azeptáme se, zda splnili zadaný úkol.

„Jak jste natom? Můžeme?“ zjišťuji.

Je stále ticho, nikomu se nechce začít. Podívám se naně. Nad hlavami mají lehounké obláčky, vekterých se houpou slova, anějak se jim nechce srovnat dovět. Ne, nic takového nevidím. To byl jen vtip. Jsem naprosto normální člověk ajsem přesvědčená, že takovéto vidění je porucha. Jediné co můžete vnímat, jsou emoce atvář člověka. Ztěchto dvou činitelů se dá vyčíst mnohé. Naši studenti přemýšlejí, až se jim kouří zmakoviček.

„Petro? Zkus svou definici,“ vybízím ji.

Nejistě začne: „Nemoc si představuji jako upozornění, že něco není vpořádku.“

„Jako kontrolku vautě,“ skočí jí dověty Ruda.

„Tak nějak.“

„Jano?“

„Taky bych to tak viděla. Upozornění, že máš něco udělat, změnit.“

„Aco nato Roman?“

„Souhlasím snimi.“

„Dobře. Je tedy nemoc vorganismu zlem?“

„Když nemoc přirovnáme kekontrolce, tak nejde onic špatného,“ zkouší Roman.

***

***