Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Oldřich Haragsim

Včelařské dřeviny a byliny

Editovala Ludmila Haragsimová

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 5140. publikaci

Odpovědná redaktorka Helga Jindrová

Návrh obálky, grafická úprava a sazba: Eva Hradiláková

Foto v knize: Oldřich Haragsim

Foto na obálce: Profimedia

Počet stran 200

Druhé, upravené vydání, Praha 2013

Vytiskla Tiskárna Protisk, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Design © Eva Hradiláková, 2013

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4647-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořila Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-8484-7 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8485-4 (ve formátu EPUB)

O autorovi

Ing. Oldřich Haragsim, CSc. (1928–2008) absolvoval lesnickou fakultu v Brně, později ještě tropické zemědělství a lesnictví na Universitě 17. listopadu v Praze. Stal se vědeckým aspirantem Zemědělské akademie v Praze v oboru entomologie. Později nastoupil jako vědecký pracovník do Výzkumného ústavu včelařského v Dole u Libčic nad Vltavou. Jeho specializací byla včelařská botanika a biologie včel. Ověřil vliv analogů juvenilního hormonu na včely a jejich plod, řešil otázku řízeného letu včel pomocí radioaktivních látek a studoval chování matek při kladení vajíček.

Postupně se propracoval mezi přední specialisty v oboru jak v bývalém Československu, později v České republice, tak i v zahraničí. Pracoval rád ve vědeckých týmech a získal mezi zahraničními pracovníky mnoho osobních přátel.

Zajímal se i o problémy parazitologie včel. V r. 1967 spoluobjevil s K. Samšiňákem v materiálu z Bulharska roztoče Varroa jacobsoni, nyní Varroa destructor. Upozornil na jeho nebezpečnost pro chovy včel a spolu s J. Hankem objevil na východním Slovensku včelstva napadená varroázou, přičemž také v pokusech dokázal účinnost kyseliny mravenčí proti této chorobě.

Byl autorem a spoluautorem několika českých i slovenských včelařských příruček a publikoval více než 300 odborných článků v domácích i zahraničních časopisech. Jeho disertační práce Medovice a včely (1966), která byla také přeložena do polštiny, měla velký zahraniční ohlas a dala podnět k rozvoji kočovného včelařství a využívání lesní snůšky ve střední Evropě. V r. 2004 vyšlo její 2. vydání v nakladatelství Brázda. V roce 1968 se podílel spolu s J. Svobodou, L. Haragsimovou a J. Hankem na vydání publikace Nemoci a škůdci včely medonosné.

Pracoval v komisi Apimondie, IUBS, Komisi pro včelí botaniku a organizoval několik jejích sympózií. Podílel se na organizaci kongresů Apimondie v Praze 1963, v Mnichově 1969 a v Budapešti 1983. Spolupracoval s L. Haragsimovou na vydání pětijazyčného slovníku včelařských termínů (Praha, ÚVTI, 1963) pro pražský kongres Apimondie. Později vypracoval českou část textu do včelařského slovníku, který vydal L. Bornus v r. 1965 ve Varšavě. Podílel se na vypracování včelařských hesel do Anglicko-slovenského pôdohospodárskeho slovníku (Príroda, 1982). Je autorem některých hesel v Zemědělském slovníku (Praha, ÚVTIZ, 1992).

Popularizoval včelařství v televizních i rozhlasových relacích (např. Deset stupňů ke zlaté), organizoval a vedl první včelařské akademie.

Byl úspěšným odborným fotografem. Svými snímky přispěl i do knih několika zahraničních autorů.

Své poznatky ze včelí pastvy shrnul do dvou knih: Včelařské dřeviny (Praha, Grada, 2004) a Včelařské byliny (Praha, Grada, 2008).

Úvod

Dobrou zprávou je, že mezi čtenáři-včelaři přetrvává zájem o publikace Včelařské dřeviny a Včelařské byliny, které byly věnované zdrojům včelí pastvy, a že nakladatelství Grada zařadilo do plánu na rok 2013 nové editorsky upravené vydání obou knížek, na jehož přípravě jsem se ráda podílela.

Obě dříve vydané publikace jsou teď spojeny do jedné knihy, která je rozdělena na část obecnou a část speciální. První kapitola v obecné části pojednává o životě dřevin a keřů, další oddíly přinášejí informace o stavbě květu, nektáriích, nektarodárnosti rostlin, jejich pylodárnosti, o pylu a pylových rouskách. Dále je zde pojednáno o rostlinách včelám nepřátelských i o rostlinách pro včely málo významných.

Speciální část je rozdělena na dva díly – včelařské dřeviny a včelařské byliny. Přinášejí botanický popis zhruba 300 nektarodárných a pylodárných rostlin v abecedním pořadí. U každé popisované rostliny najde čtenář informaci o její stavbě, listech, květech, eventuálně i plodech. Do úvahy je vzata náročnost na stanoviště a způsob rozmnožování, důraz je kladen na její včelařský význam. Pokud byla u některých rostlin měřena nektarodárnost, pak je uveden údaj o cukerné hodnotě nektaru, která je určující pro hodnocení zdroje včelí pastvy. Zaznamenán je i výskyt producentů medovice – dalšího zdroje včelí snůšky. Upozorněno je i na obsah léčivých látek v rostlinách, jež jsou využitelné ve farmaceutickém průmyslu nebo fytoterapii. V tomto vydání byl rozšířen počet perokreseb a barevných snímků, doplněny vysvětlivky a v přehledu literatury upozorněno na literaturu doporučenou.

Ráda bych poděkovala, že před časem byly tyto hodnotné publikace vydány a našly si svou čtenářskou základnu. Mým přáním je, aby i toto upravené druhé vydání přineslo všem čtenářům stejně dobré informace o zdrojích včelí pastvy jako vydání první. Jsem přesvědčena, že i sám autor, můj zemřelý manžel Oldřich Haragsim, by měl z jejich znovuvydání velkou radost.

V Praze, v únoru 2013

Ludmila Haragsimová

Část obecná

Život stromů akeřů

Stromy akeře jsou živé organismy. Projevy jejich života můžeme sledovat od časného jara do pozdního podzimu. V zimě se dřeviny zřetelně neprojevují, ale na rozdíl od mnoha jednoletých rostlin neodumírají, odolávají nepřízni počasí. Na jaře – nebo dokonce již vchladném předjaří – raší, později se zazelenají, rostou asílí, rozkvetou anesou plody. Žijí několik desetiletí, staletí aněkdy itisíciletí.

Dřeviny se rozmnožují většinou semeny, která jsou pro šíření různě uzpůsobená. Okřídlená, ochmýřená nebo listeny opatřená semena roznáší vítr nebo tekoucí voda. Plody mnoha dřevin slouží jako potrava ptákům isavcům, kteří šíří jejich semena dál.

Nejvíce však rozšiřuje dřeviny člověk. Činí tak cílevědomě, protože dřevní hmotu potřebuje jako surovinu pro průmyslovou výrobu apro stavební účely. Stromy vydechují kyslík do ovzduší, ochraňují půdu, nesou semena ajedlé plody, lesní porosty zadržují zásoby vody, vytvářejí pestrou azdravou krajinu.

Od dob, kdy člověk přestal včelařit vlesních brtích apřestěhoval včelstva zlesů ke svým obydlím, vysazují včelaři stromy akeře kolem včelínů avčelnic. Nakupovat semenáčky vzahradnictví je však poměrně nákladné, proto si je mnozí včelaři rozmnožují sami, ato tou nejjednodušší metodou – výsevem semen.

Aby dřevina vyrostla, musí se její zralé semeno dostat do půdy avlivem vlhkosti atepla vyklíčit. Semena jilmů, vrb, topolů abříz dozrávají velmi brzy po odkvětu, proto se vysévají ihned po dozrání. Vyklíčí po několika dnech ve stejném vegetačním období.

Semena většiny dřevin však vyséváme až na jaře příštího roku. Aby dobře vyklíčila, vyžadují určitou dobu klidu. Proto je stratifikujeme – tj. přes zimu přechováváme ve vrstvách vlhkého písku. Jiná semena vyžadují před výsevem určitou přípravu – např. bobule rakytníku je nutné rozmačkat asemena proprat, odstranit tak inhibiční látky, které tlumí klíčivost. Semena trnovníku, zmarliky nebo dřezovce před výsevem proléváme vařicí vodou. Ataké je imnoho semen přeléhavých, jež iza příznivých podmínek vyklíčí vpůdě až vdalším vegetačním období, nebo někdy dokonce iza několik let (např. semena tisu).

Každé semínko je malým zázrakem. Je vněm ukryt nejen zárodek budoucí dřeviny, ale izásoba živin pro klíček na dobu, než se vyvine kořenové vlášení aprvní zelené listy, které převezmou výživu semenáčku.

Ze slupky osemení jako první proniká do půdy kořínek klíčku. Pod vlivem zemské tíže se obrací dolů, vpůdě se rozvětvuje aupevňuje. Potom se vytlačují ze země dvě dělohy, které zpravidla zezelenají azapojí se do fotosyntézy semenáčků (dobře je to patrné např. při klíčení fazole). Uněkterých dřevin dělohy zůstávají pod zemí (např. udubu, lísky; viz obr. 1 – Typy semenáčků) avyživují semenáček pouze zásobními látkami, aniž by se zapojily do fotosyntézy. Semenáčky jehličnanů vyživuje vprvních dnech 6–8 zelených jehlicovitých děloh. Ipřesto, že semenáčky rostou poměrně pomalu, během vegetačního období postupně sílí.

Ve včelařské praxi se však více využívají další způsoby rozmnožování dřevin, ato řízkování ahřížení. Obě metody jsou poměrně jednoduché, snadno je zvládne každý zručnější včelař.

Řízkování ihřížení jsou nepohlavním neboli vegetativním rozmnožováním rostlin. Nově vypěstovaná dřevina má stejné vlastnosti jako původní dřevina matečná.

Řízek je část rostliny, který je schopen ve vhodných podmínkách zakořenit. Kromě letorostu, stonku, prýtu nebo výhonu to může být část kořenu nebo zřídka ilist. Většina našich dřevin má však geneticky založenou schopnost vytvořit kořenové základy především vokolí základních pupenů, tedy ve spodní části letorostů. Kvytvoření kořenového systému dochází vprvním, druhém aněkdy až ve třetím roce. Záleží to na vhodných klimatických podmínkách – na vlhkosti, teplotě akvalitě půdy.

Obr. 1 Typy semenáčků: a) buk – zelené dělohy nad zemí; b) dub – podzemní dělohy

Pro zakořenění musíme zvolit vpraxi vyzkoušený typ řízku: buď letní – měkký, dosud nezdřevnatělý letorost, řízek polotvrdý, sdosud nevyzrálým dřevem (oba typy řízků řežeme ve vegetačním období), nebo řízky zimní, tvrdé, které řežeme vobdobí vegetačního klidu. Řízkování kořenů se upřednostňuje udřevin, jejichž semena špatně klíčí (např. trnovník akát). Existují však také některé dřeviny (např. jíva, osika, topol bílý – linda), které zakořeňují velice špatně, proto se vegetativně prakticky nerozmnožují.

Řízky řežeme ostrým nožem azahradnickými nůžkami. Hladký řez podpoří snadnější vytvoření hojivého závalu (kalusu) ařízek dříve zakořeňuje.

Zimní dřevité řízky připravujeme pozdě na podzim, než teplota klesne pod -4 °C. Skladujeme je vchladné, sušší místnosti ve svazcích nebo volně vsuchém písku. Není třeba zdůrazňovat, že řízky je dobré si přesně popsat. Méně pracná je příprava zimních řízků vpředjaří, neboť je můžeme již koncem března nebo vdubnu sázet do připravených záhonů.

Většinu řízků je dobré před vysázením namočit do roztoku nebo mírně obalit vpráškovém stimulátoru růstu, který se kupuje vobchodech se zahradnickými potřebami. Při vysazování vždy použijeme sázecí kolík, kterým si připravíme jamky. Řízky sázíme do země buď kolmo, nebo šikmo, ale vždy tak, aby byl horní pupen mírně nad zemí.

Letní zelené řízky připravujeme avysazujeme na začátku plného vegetačního období – vkvětnu, červnu ačervenci. Zakořeňují snadno vpařeništi nebo ve skleníku. Malé krabicové množárny se musí občas odklopit, aby se zprůhledných krytů odpařila nadbytečná vlhkost anebránila přístupu světla. Menší počet řízků se může nechat zakořenit ive větších květináčích. Uletních řízků se zpravidla zmenšuje odpařovací plocha listů buď jejich částečným odstraněním, nebo aspoň zkrácením listové čepele. Stálezelené listnáče se rozmnožují nejlépe polovyzrálými řízky, které jsou na vrcholu ještě měkké, ale na spodním konci již zdřevnatělé. Získáváme je na konci léta nebo na podzim. Ve stejném období se připravují iřízky očkové. Pod očkem zůstává část větévky, kterou nařízneme, potřeme stimulátorem růstu ařeznou ránou vtlačíme do půdy vkvětináči.

V květináčích itruhlících je nejlepší půdou pro zakořenění směs jemnějšího písku spřesátou rašelinou. Rozmnožování jehličnatých dřevin řízkováním nebo hřížením je možné především uzeravů, cypřišků, jalovců atisů zřízků, připravených vsrpnu azáří. Řízkování jehličnanů je však složitější améně úspěšné.

Řízkováním se snadno rozmnožují popínavé dřeviny, jež mají vzdušné kořeny – břečťan, loubinec apod.

Další snadnou zahradnickou metodou rozmnožování je hřížení. Je použitelné umnoha druhů dřevin, jež mají spodní větve nízko uzemě. Vybereme si pěknou azdravou větev uvrcholu apod růžicí větvení nebo pod horními listy ji nařízneme tak, abychom odstranili kůru na spodní straně vdélce 2–3 cm. Naříznuté místo potřeme práškovým stimulátorem růstu. Pod větévkou vyhloubíme mělkou jamku, do ní větévku přitlačíme apřipevníme drátěným očkem. Zasypeme směsí rašeliny apísku aponecháme zakořenit nejméně jedno vegetační období. Po zakořenění větévku od mateční rostliny odřízneme apřesadíme do květináče nebo na nové stanoviště. Hřížením se snadno rozmnožují například rododendrony.

Metodické postupy vhodné pro vegetativní rozmnožování dřevin lze najít vpříručkách jiných autorů. Je na ně upozorněno vdoporučené literatuře.

Podle intenzity růstu rozeznáváme dřeviny rychle rostoucí (topoly, vrby, olše, trnovník, douglaska, modřín) apomalu rostoucí (buk, dub, jedle, zimostráz). Stromy rostou přibližně do 30 let. Dorůstají výšky 20–30 m apak jen košatí. Jejich růst do výšky poté ustává. Vyšší stromy jsou vnašem prostředí spíše výjimkou.

Keře mají nízký vzrůst arozvětvují se nad zemí. Jen výjimečně vytvoří krátký, slabší kmínek apak mohou mít vzhled nízkého stromku.

Polokeře jsou nízké, jen zčásti zdřevnatělé rostliny. Jejich letorosty nedřevnatí, vzimě omrzají ana jaře znovu vyraší (např. borůvka, vřes).

Stromy při svém růstu vytvářejí kmen. Ten nese rozvětvenou korunu, kterou tvoří větve, větévky ajednoroční letorosty – prýty. Zkrácené postranní letorosty tvoří brachyblasty (např. umodřínu, dřišťálu).

Již během podzimu se tvoří na větvích pupeny. Jsou to vlastně přezimující zárodky letorostů, květů nebo listů. Štíhlejší listové pupeny chrání základy budoucích listů, baculatější květní pupeny ukrývají základy květů. Některé stromy, jako jsou např. tušalaj nebo jasan, mají pupeny nahé, bez obalných šupin. Základy budoucích květů nebo listů jsou vnich jen svinuty achráněny chloupky. Utrnovníku jsou naopak pupeny skryté, ponořené do listových polštářků.

Listy jsou vedle květů nejdůležitějšími orgány rostlin. Probíhá vnich jeden znejvýznamnějších chemických pochodů pro život na Zemi – fotosyntéza. Svými rozmanitými tvary jsou významné pro druhové rozlišení dřevin. Každý list je tvořen čepelí ařapíkem, kněmuž jsou ojediněle podle druhu dřeviny přirostlé malé palisty. Při rozlišování dřevin si všímáme především tvaru čepele listu ajejího okraje. Na listech je zpravidla zřetelná žilnatina (nervatura). Na svrchní nebo spodní straně čepele mnoha listů bývá charakteristické ochlupení.

Rozeznáváme listy jednoduché alisty složené. Listy jednoduché dělíme podle tvaru čepele na čárkovité, kopinaté, vejčité, obvejčité, okrouhlé, kosníkovité, srdčité apod. Složené listy mají listovou čepel rozdělenou vněkolik samostatných lístků. Mohou být dlanitě složené, lichozpeřené, sudozpeřené avzácně idvakrát zpeřené (viz obr. 2 – Typy listů).

Základna čepele bývá srdčitá, zaokrouhlená, klínovitá, sbíhavá nebo asymetrická. Okraje listů jsou celokrajné, pilovité, zubaté, vroubkované, dvakrát pilovité, apod. Pokud vybíhá okraj čepele vmenší nebo větší laloky, listy mohou být laločnaté, dlanitě laločnaté nebo peřenolaločnaté.

Podle růstu listů na větévkách rozlišujeme listy střídavé, vyrůstající na větévkách ve spirále, alisty vstřícné – jsou postaveny ve dvojicích proti sobě.

Jehličnaté stromy mají jednoduchou pravidelnou korunu, která často sahá až kzemi. Listnaté stromy se naopak větví nepravidelně ajejich koruny mají různý tvar – kulovitý, oválovitý, vejčitý apod. Většinou mají charakteristický vzhled – habitus, podle kterého odborníci dovedou rozlišit strom iz dálky.

Obr. 2 Typy listů:

Jednoduché – 1. jehlice, 2. čárkovitý, 3. kopisťovitý, 4. podlouhlý, 5. kopinatý, 6. eliptický, 7. vejčitý, 8. obvejčitý, 9. kosníkovitý, 10. trojhranný, 11. srdčitý, 12. ledvinovitý, 13. okrouhlý

Dělené – 14. peřenolaločnatý,15. peřenoklaný, 16. dlanitodílný, 17. dlanitosečný

Složené – 18. trojčetný, 19. sedmičetný, 20. lichozpeřený, 21. sudozpeřený, 22. dvakrát sudozpeřený

Nejcennější částí stromů je zhlediska hospodářského kmen. Vmládí stromu se prodlužuje, roste, později pouze sílí. Jeho nejvýznamnější částí je dělivé pletivo – kambium. To tvoří směrem dovnitř kmene dřevo, navenek lýko akůru. Ve dřevě jsou zřetelné vodivé vyživovací kanálky – cévky, cévy, dále celulóza. Vcévách směřuje výživný proud od kořenů směrem do koruny. Podle toho, jak je strom od jara do podzimu vyživován, vznikají ve dřevě zřetelné letokruhy.

Dřeviny se navzájem liší stavbou dřeva. Přispívají ktomu další složky – pryskyřičné kanálky ujehličnanů, dřeňové paprsky, jádro či běl apod.

Kambium vytváří navenek lýko. Jsou to sítkovice, ve kterých se rozvádí organické látky vznikající fotosyntézou vlistech. Výživa je rozváděna do celého stromu opačně než vcévách, ato zkoruny ke kořenům.

Kmen je na povrchu kryt kůrou, která chrání živá pletiva, především kambium. Kůra kmene postupně tloustne, odumírá ana povrchu se vytváří vícevrstevná borka. Bývá nápadně zbrázděná, popukaná azpravidla zbarvená vrůzných odstínech šedi nebo černě. Často se nápadně odlupuje. Je živnou půdou pro lišejníky ajiné nižší rostliny, které jí přidávají na pestrosti zbarvení. Pro jednotlivé dřeviny je charakteristická, avšak pro určování konkrétního druhu je pouze doplňujícím znakem.

Když začne semínko dřeviny klíčit, vyráží zosemení jako první jemný kořínek. Později zněj vyrážejí další postranní kořínky ajednoletý semenáček již má rozvinuté kořenové vlášení. Stromy akeře mají vyvinutou celou kořenovou soustavu. Slouží kzásobování dřeviny vodou, rozpuštěnými živinami, na podzim se vnich ukládají zásobní látky pro obnovení činnosti dřeviny na jaře. Kořeny kromě toho upevňují stromy ikeře vpůdě. Rozdělujeme je na mělce kořenující (smrk, bříza, olše, topoly) ahluboce kořenující (duby, jilmy, ořešáky, borovice amodříny).

Stromy akeře obdobně jako zvířata alidé mají výrazné etapy života. Vmládí silně rostou asílí, později dospívají – začínají kvést anést semena. Včelaře zajímá ustromů akeřů nejvíce etapa kvetení. Keře dospívají do etapy kvetení již ve třetím až pátém roce života. Stromy dospívají mnohem později. Závisí to na podmínkách, vnichž rostou. Většinou začínají kvést až vdobě vrcholného výškového růstu, což uosaměle rostoucích stromů bývá kolem 10. až 12. roku, ustromů vlesních porostech až kolem 20. roku. Zajímavé je, že stromy poškozené achuravé kvetou dříve než stromy zdravé. Příroda se tak sama snaží zachránit druh před zánikem.

V lesnické mluvě je známý termín „semenné roky“. Je to vlastně období plodnosti lesních stromů. Rychle rostoucí dřeviny, zvláště ty, které nesou drobná alehká semena, kvetou aplodí bohatě každým rokem. Udřevin světšími semeny – ujehličnanů, dubů, buků apod. – se projevuje určitá periodicita vplodnosti. Kvetení vyžaduje poměrně velkou zásobu výživných látek, které si musí stromy nahromadit vněkolika vegetačních obdobích. Semenné roky se nestřídají pravidelně akvetení lesních stromů se nedá předem určit. Jehličnany práší, kvetou abohatě plodují jednou za 4–7 let. Ubuků adubů jsou semenné roky častější. Ktomu ještě třeba dodat, že vsemenných letech zpravidla dochází kpřemnožení producentů medovice (obr. 184–192 vobrazové příloze), což zřejmě souvisí snahromaděnými živinami vpletivech dřevin. Semenné roky vlesích jsou zároveň roky dobrých výnosů medu.

Dřeviny jako všechny organismy na Zemi stárnou aodumírají. Příčiny stárnutí dřevin nejsou známé. Dají se velmi obtížně stanovit, protože projevy stárnutí nejsou zřetelné. Prosychání větví, předčasné pravidelné žloutnutí listí či řídké jehlice ujehličnatých stromů naznačují, že se stromem není něco vpořádku aže odumírá. Přirozený zánik dřevin je dnes již jevem téměř neznámým, protože odumírající, vysychající strom člověk zpravidla odstraní dříve, než stačí ztrouchnivět arozpadnout se. Vsoučasné době většina stromů končí svůj život pod řetězy motorových pil.

Květ

Květ rostlin je souborem listů přeměněných kúčelům rozmnožování. Je tvořen výtrusorodým prýtem, jehož přeměněné listy tvoří jednotlivé části květů. Nejdůležitějšími částmi květu, jež slouží pohlavnímu rozmnožování, jsou tyčinky apestík. Nápadné květní obaly jsou sterilními částmi květu amají za úkol chránit pohlavní ústrojí. Na schematickém průřezu dvouobalného oboupohlavného květu vidíme zkrácený květní stonek tvořící květní lůžko, které bylo přeměněno včešuli. Češule vzniká srůstem kalichu, koruny atyčinek se semeníkem. Semeník je na schématu polospodní atyčinky nadplodní. Vnitřní stěny češule vyplňuje žláznaté pletivo – nektárium. Pestík se nachází uprostřed květu, tyčinky vkruhu kolem něj.

Obr. 3 Složení květu: KP – korunní plátky, KA – kalich, T – tyčinky, P – prašník, PE – pestík, B – blizna, SE – semeník, NE – nektárium

V mnoha květech dřevin nejsou obaly rozlišeny na kalich akorunu. Místo toho mají jen jednoduché okvětí. Jindy vkvětu okvětí zcela chybí, např. ujasanu nebo uvrb. Takovým květům říkáme nahé.

Pestík urostlin krytosemenných srůstá zjednoho nebo několika plodolistů. Spodní naduřené části se říká semeník. Vybíhá ve sloupeček zvaný čnělka. Ta je zakončena bliznou. Blizny mají různý tvar ajejich povrch je lepkavý, nebo je pokryt jemnými chloupky, jež slouží kzachycení pylu.

Tyčinky – samčí pohlavní orgány – tvoří stopkovitá nitka aprašník složený ze dvou prašných váčků. Vkaždém váčku jsou dvě prašná pouzdra vystlaná pylotvorným pletivem – archeosporem. Vněm vzniká pyl. Varcheosporu proběhne dvojí dělení buněk, znichž jedno je redukční. Zmateřské buňky vzniknou čtyři pylová zrna, jež mají poloviční počet chromozomů. Pyl postupně dozrává, až se nakonec prašníky otevřou skulinou mezi pouzdry apyl se vysype, aby mohl být přenesen větrem nebo hmyzem na jiný květ aaby došlo koplození vajíček vdutině pestíku.

Obr. 4 Tvary srostloplátečné koruny: 1. kulovitá, 2. kolovitá, 3. zvonkovitá, 4. baňkovitá, 5. trubkovitá, 6. řepicovitá, 7. nálevkovitá, 8. šklebivá, 9. pyskatá, 10. motýlovitý květ (nahoře pavéza, uprostřed křídla, dole člunek)

Květy mohou být volnoplátečné, jejich korunní ikališní plátky zůstávají volné. Iu těchto květů dochází krůzným modifikacím korunních plátků (např. motýlovitý květ vikvovitých). Usrostloplátečných typů květů korunní plátky srůstají atvoří květy několika nápadných tvarů – baňkovité (vřes), kulovité, zvonkovité, trubkovité, pyskaté apod. (viz obr. 4 – Tvary srostloplátečné koruny)

Oboupohlavné květy mají tyčinky ipestíky. Květy, jež nesou jen jeden druh pohlavních orgánů, jsou jednopohlavné. Pokud jsou na stromě nebo keři jak prašníkové (samčí), tak pestíkové (samičí) květy, je dřevina jednodomá. Jsou-li prašníkové apestíkové květy na různých jedincích, hovoříme odřevině dvoudomé. Uněkterých dřevin se na stejném jedinci vyskytují květy oboupohlavné iodděleného pohlaví. Pak hovoříme odřevině mnohomanželné (např. javory).

Květy se většinou seskupují vkvětenství. Ta mohou být konečná nebo postranní, jednoduchá nebo složená (viz obr. 5 – Typy květenství). Nejrozšířenějšími typy květenství jsou:

Klas – jednoduché hroznovité květenství, zpravidla spřímým vřetenem, na němž vúžlabí listenů přisedají květy.

Hrozen – má prodlouženou hlavní osu, po stranách nese vrůzných výškách stejně dlouhé osy vedlejší, zakončené květem. Rozkvétá odspodu nahoru.

Jehněda – převislé, opadavé klasovité květenství.

Lata – hroznovité květenství, jehož postranní osy jsou opět hroznovitě rozvětvené.

Chocholík – hroznovité květenství, vněmž stopky spodnějších květů jsou prodloužené ak vrcholům se zkracují, takže květy stojí téměř vjedné rovině. Rozkvétají od okraje ke středu.

Obr. 5 Typy květenství: 1. hrozen, 2. klas, 3. lata, 4. chocholík, 5. okolík, 6. víceramenný vrcholík, 7. vidlan, 8. vijan, 9. složený okolík

Obr. 6 Průřezy květem vybraných bylin: 1. česnek pažitka, 2. kozlík lékařský, 3. kyprej vrbice, 4. lnice květel, 5. pohanka obecná, 6. violka rolní, 7. vrbovka úzkolistá

Okolík – jednoduché hroznovité květenství, vněmž všechny květní stopky vyrůstají zjednoho místa na konci mateřské osy.

Vidlan – dvouramenné vrcholičnaté květenství.

Vijan – vrcholičnaté květenství, jehož hlavní osa bývá spirálovitě stočená ana jedné straně nese listeny, na druhé straně řady střídavě postavených květů.

Vrcholík – jednoduché vrcholičnaté květenství, vněmž postranní větévky vyrůstají vúžlabí střídavých listenů. Hlavní osa je zkrácená, prostřední květ je nejstarší apřerůstají jej postranní větve, jež se podobně větví dále.

Opylení květů rostlin zajišťuje buď vítr, pak hovoříme orostlinách větrosnubných (např. jehličnany, kaštan jedlý, buk, jasan), nebo přenos pylu obstarává hmyz. To jsou rostliny hmyzosnubné.

Dřeviny, jejichž jehnědy kvetou vpředjaří, kdy je vpřírodě málo hmyzu, jsou vesměs větrosnubné. Pro ně je charakteristické, že tvoří obrovská množství pylu. Jejich pyl vbezlistých korunách přenášejí vzdušné proudy. Ujehličnanů je pyl opatřen vzdušnými vaky (smrk, borovice) nebo obsahuje éterické látky (modřín), aproto je snadno přenesen větrem na velké vzdálenosti, často ido bezlesých oblastí.

Rostliny hmyzosnubné mají většinou květy barevné nebo vonné. Tím lákají včely, čmeláky, vosy, mouchy amotýly, aby si zajistily opylení (viz obr. 6 – Průřezy květem bylin).

Přenosem pylu dochází koplození vajíčka – samičí pohlavní buňky vkvětu. Oplození je podmínkou vzniku klíčivých semen.

Z včelařského hlediska je velmi důležitá délka kvetení. Některé květy vydrží rozvité jeden den (zimolez otáčivý), jiné několik dnů (hrušeň 3–4 dny, lípy až 7 dnů). Významný je také způsob, jak květy rozkvétají – zda postupně, nebo hromadně najednou. Většinou se bere vúvahu doba od rozkvětu prvních květů do odkvětu květů posledních. Bývá to 10–20 dnů.

Semeno vsobě uzavírá kromě zárodku mladé rostlinky imnoho zásobních látek potřebných pro začátek růstu.

Oplodí spolu se semeny tvoří plod. Ten vznikne přeměnou pestíku vsemeník. Více plodů na společné květní stopce tvoří plodenství. Plody maliníku aostružiníku – známé maliny aostružiny – tvoří souplodí, vněmž lůžko srůstá soplodím.

Nektária anektarodárnost

Po mnoho staletí se věřilo, že včely sbírají vkvětech med, aproto byly pojmenované „včelami medonosnými“. Německý profesor Josef Gottlieb Koelreuter vpokusech dokázal, že včely med vpřírodě nesbírají, ale tvoří ho až vúlech zpřinesené sladiny. Švéd Carl von Linné nazval žlázky vylučující sladinu nektáriemi acukerný roztok nektarem.

Nektária se vyskytují urostlin mnoha čeledí. Kromě kořene mohou být uloženy na všech rostlinných orgánech, tedy na listech, stoncích, řapících, květním lůžku, na semeníku, tyčinkách ajiných částech květu. Některá nektária na rostlinných orgánech jsou nápadná jako hrbolky, bradavičky, výrůstky nebo žláznaté chlupy, jiná jsou naopak nenápadná av pletivech tvarově nerozlišená. Nektar bývá vylučován drobnými trhlinami, průduchy nebo přes povrchovou blánu sekrečních buněk. Tvoří ji zvláštní buňky se schopnostmi sekrece. Můžeme je rozlišit zbarvením pletiv mikroskopickými metodami (viz obr. 7 – Anatomie nektárií).

Obr. 7 Anatomie nektárií: 1. jívy, 2. skočce, 3. bezu hroznatého, 4. kaliny, 5. javoru mléče

Z hlediska praktického se nektária dělí na nektária květní (florální), jež jsou snadno viditelná pouhým okem vkvětu např. hrušní, jabloní, javorů, tykví, hlohyně šarlátové nebo hlošiny úzkolisté, anektária mimokvětní (extraflorální), např. na řapících listů broskvoní, kalin či třešní, na čepeli listu pajasanu, vrby bílé nebo osiky. Zajímavé mimokvětní nektárium, umístěné těsně ukvětu, má zdřevin vánoční hvězda (Poinsettia). Je mnoho dřevin abylin, které nektária vůbec nemají, nektar netvoří, apřesto včely lákají ajsou pro ně zdrojem pylu amedovice. Anebo na nich včely sbírají základní surovinu pro tvorbu propolisu, např. borovice, břízy, duby, jalovec obecný, jilmy, modřín opadavý, olše, rakytník řešetlákový, topoly. Zbylin nemají nektária např. jestřabina lékařská, jitrocel prostřední, mák setý, sasanky, sluncovka kalifornská či třezalka tečkovaná. Také velká většina trav nektária buď nemá vůbec, anebo jsou velmi primitivní. Některé rostliny naopak mají nejen květní, ale imimokvětní nektária, např. bobkovišeň lékařská, kalina obecná.

Včely sbírají nektar převážně vkvětních nektáriích. Vmimokvětních jen výjimečně, záleží na tom, kolik ajak cukernatý nektar nektária vylučují. Na perokresbách průřezu květy dřevin ibylin na obr. 8 a9 lze sledovat umístění nektárií.

Ve starších včelařských publikacích byli včelaři přesvědčováni, že nektária vznikla evolučním působením včel akvěty začaly tvořit nektar proto, aby přilákaly opylovatele. Není tomu tak. Květní nektária začala být využívána včelami ajiným hmyzem až druhotně. Nektar vylučují irostliny tajnosnubné atrávy (tomka vonná).

Mimokvětní nektária jsou často uložena daleko od pohlavních ústrojů květů. Sopylováním nemají nic společného. Vykonávají však stejnou sekreční funkci jako nektária květní.

Švýcaři Frey-Wyssling aAghte vpolovině minulého století dokázali, že nektar je ve skutečnosti vyloučená míza sítkovic. Mladé části rostlin jsou vdobě růstu, ale ipoté, co ukončí růst, nadbytečně zásobeny mízou. Výživné látky již nemohou využít, atak je vylučují nektáriemi. Nektária jsou tedy jakési „pojistné ventily“, které slouží kregulaci toku mízy vrostlinných pletivech.

Obdobně jako nektar je uslanomilných rostlin vylučován roztok soli solnými žlázkami au většiny rostlin nadbytečná voda přes skuliny – hydathody. Včely soblibou sbírají na listech ituto vodu, třebaže to není nektar, neboť neobsahuje cukry.

Vylučování sladiny nektáriemi není však pouhou pasivní sekrecí mízy. Je to složitý biochemický afyziologický proces. Vědecky není dosud dokonale vysvětlen. Mnohé zvodivých cest asimilátů – sítkovice (floém) – končí vnektáriích azásobují je cukrem. Většina nektárii je tohoto typu. Jen ojedinělá jsou zásobována dřevnými cévami – xylémem. Praktický rozdíl je vtom, že nektária, která jsou vyživována sítkovicemi, tvoří více cukernatý nektar než nektária, jež jsou zásobená dřevnými cévami. Jsou proto více vyhledávaná včelami.

Obr. 8 Průřezy květem dřevin (N = nektárium): 1. dřišťál, 2. dřezovec, 3. žanovec, 4. hlošina, 5. pajasan, 6. javor klen, 7. jírovec, 8. svída, 9. zimolez, 10. jíva

Míza sítkovic je čirá, téměř bezbarvá tekutina, mírně kyselá, fluoreskující. Obsahuje až 30 % sušiny. Většinu sušiny mízy tvoří cukry. Nektar, který zmízy vzniká, je roztokem cukrů idalších látek. Podle obsahu cukrů se dá rozdělit do tří skupin:

a) nektar spřevahou sacharózy;

b) nektar, vněmž jsou ve stejném poměru zastoupeny glukóza, fruktóza isacharóza;

c) nektar tvořený převážně glukózou afruktózou.

Obr. 9 Průřezy květem bylin (N = nektárium): 1. brutnák lékařský, 2. čemeřice černá, 3. krtičník hlíznatý, 4. koriandr setý, 5. jahodník obecný, 6. řepka olejka, 7. šalvěj luční, 8. pomněnka lesní

Zastoupení hlavních cukrů je pro mnohé čeledě rostlin charakteristické. Sacharóza převládá např. vnektaru pěnišníků, zatímco vnektaru rostlin brukvovitých, jako je řepka, ohnice, hořčice apod., zcela chybí. Fruktóza převládá vnektaru kaštanovníku atrnovníku akátu. Med vytvořený ztohoto nektaru pozdě krystalizuje. Glukóza převažuje např. vnektaru pampelišky ařepky. Medy těchto rostlin krystalizují velmi brzy. Rovnovážný poměr všech tří cukrů mají nektary rostlin růžokvětých, vikvovitých apod.

Z ostatních cukrů byla vnektaru zjištěna maltóza, erlóza, melibióza, melecitóza, rafinóza, galaktóza, trehalóza, ribóza aramnóza. Tyto cukry se vyskytují vnektaru jen vmalém množství, někdy dokonce jen ve stopách. Zatímco člověk pozná sladkost uvíce než 30 látek, včelám chutná sladce jen 9 druhů cukrů. Některé cukry včely nelákají (rafinóza), jiné jsou pro ně dokonce jedovaté (galaktóza).

V nektaru byly prokázány idalší látky – např. vitamin C, některé jedovaté aomamné látky, které mohou nepříznivě ovlivnit ikvalitu medu. Jedovatý nektar známe uněkterých pěnišníků, kýchavice nebo kozince (více ktomu vkapitole Rostliny včelám nepřátelské). Vnaší republice ale žádná zrostlin netvoří jedovatý nektar vtakovém množství, že by včelaři dodávali na trh jedovatý med.

V sítkovicích je transportní formou cukru sacharóza. Vzniká proto otázka, kde ajak dochází kštěpení sacharózy na jednoduché cukry, protože vnektaru jsou již zastoupeny další cukry. Jsme přesvědčeni, že na sacharózu sítkovic částečně působí hydrolýza, částečně dochází kpřemístění molekul avznikají nové cukry. Potvrzují to nálezy enzymů vnektaru – transglukosidázy atransfruktosidázy. Zrostlinných pletiv vypreparovaná nektária štěpí sacharózu na glukózu afruktózu.

Je možné, že některé cukry mohou vzniknout ičinností mikrobů, jež se vnektáriích často vyskytují. Kvasinky ačást mikrobů pochází iod včel. Žádný mikrob ani kvasinka není však vmedu jako potravině hygienicky závadná.

Skutečnost, že spektrum cukrů vnektaru není stejné ačasto se mění, má význam vprodukci medu. Včely si nektar mlsně vybírají. Množství nektaru vkvětu, jeho cukerné spektrum, druh akoncentrace cukrů, vůně aněkteré další vlastnosti mají vliv na snůšku atím ovlivňují konečný včelí produkt – med.

Sekrece nektaru je složitý proces, závislý na mnoha interních iexterních činitelích. Vliv má stav rostliny, postavení květů na rostlině, jejich množství, anatomická stavba nektárií, průběh počasí, zásobení rostliny živnými látkami, teplota avlhkost ovzduší, vlhkost půdy, roční období apod.

Dříve včelaři hodnotili nektarodárnost rostlin odhadem nebo podle náletu včel na jejich květy. Vposledních desetiletích minulého století se začaly používat dokonalejší metody měření nektarodárnosti acukernatosti rostlin. Úzkými proužky savého papíru nebo pomocí mikropipet se zizolovaných květů vysával nektar, vážil se arefraktometricky měřila jeho cukernatost. Změření se pak vypočítávala tzv. cukerná hodnota – množství cukru vyprodukovaného vizolovaném květu za 24 hodin (obr. 196 vobrazové příloze – Měření nektarodárnosti pomocí mikropipety).

Výzkumní pracovníci jsou si vědomi, jaká úskalí anepřesnosti mají tyto metody, přesto však získané hodnoty dávají možnost srovnání nektarodárnosti jednotlivých rostlin.

Ve speciální části této publikace jsou urostlin, unichž byla nektarodárnost zjišťována, uvedeny hodnoty měření například takto:

Krušina olšová N = 2,24 mg C = 43 % C.h. = 0,96 mg

Brutnák lékařský N = 2,6 mg C = 53 % C.h. = 1,4 mg

Vysvětlivky:

N = množství nektaru vyloučeného izolovaným květem za 24 hodin vmiligramech;

C = cukernatost nektaru, měřená refraktometrem audávaná vprocentech;

C.h. = cukerná hodnota, tj. množství cukru vytvořeného vnektáriích izolovaného květu za 24 hodin. Udává se vmiligramech.

Vypočte se následovně:

Nektarodárná rostlina avčely

Ve střední Evropě roste přes 5000 druhů rostlin. Většina znich má květy, znichž po opylení aoplození uzrávají semena. Rostliny nahosemenné (trávy ajehličiny) jsou opylovány větrem. Rostliny krytosemenné opyluje převážně hmyz.

Nejpočetnějšími opylovateli krytosemenných rostlin jsou včely. Vprůběhu dlouhého vývoje vznikl mezi nimi akvěty zvláštní vztah. Včely vkvětech hledají zdroj výživy – nektar apyl. Při návštěvě květu se vchloupcích jejich těla zachytí mnoho pylových zrn – samčích pohlavních buněk, která při přeletu na další květy stejného druhu rostlin nevědomky přenášejí na blizny květů. Úkolem blizny je zachytit pylová zrna astimulovat jejich klíčení. Na jejím povrchu je žláznatá pokožka vylučující vdobě zralosti lepkavou tekutinu obsahující cukry. Po uchycení na blizně pylové zrno vyklíčí do podoby tzv. pylové láčky. Pylová láčka prorůstá kanálkem čnělky až do semeníku, kde samčí buňky (gamety) proniknou do vajíčka adojde koplození. Opylení květu aoplození vajíčka jsou dva samostatné pochody, které jsou předpokladem vzniku semen.

Rostliny krytosemenné, které včelám poskytují nektar ipyl, považujeme za rostliny včelařské.

Nektar přinášejí včely vmedném váčku asložitým biochemickým pochodem zněj tvoří med, kterým se živí. Je to jejich zdroj energie. Přebytky medu ukládají do zásoby na chladné zimní období vplástech.

Některé druhy rostlin nemají nektária av jejich květech sbírají včely jen pyl. Pyl, který sesbírají ashrabou zchloupků svého těla, uhnětou v2 hrudky (pylové rousky) ana 3. páru nožek přenesou do úlu, kde jej ukládají vbuňkách plástů. Pyl představuje jejich bílkovinnou avitaminovou potravu (viz obr. 195 vobrazové příloze – Pyl uložený vbuňkách plástů).

Rostliny se včelám rovněž přizpůsobily. Lákají je pestrými barvami květů, specifickými vůněmi, koncentrací cukrů vnektaru nebo vůní pylu. Nektária jsou vkvětech uložena tak, aby včely při sběru nektaru přišly do těsného styku spohlavními orgány květu aaby tak bylo zajištěno opylení.

Včely medonosné mají proti jiným opylovatelům určité přednosti. Včelstva jsou od jara do podzimu početná. Vkvětnu ačervnu, kdy rozkvétá nejvíce krytosemenných rostlin, žije vúlu 40 000–60 000 jedinců. Ztoho více než polovinu tvoří létavky, tj. včely dělnice, které vylétají zúlu, sbírají nektar apyl aopylují přitom květy. Další dobrou vlastností létavek je, že dlouhou dobu zůstávají věrny stejnému zdroji snůšky. Navštěvují květy stejného druhu rostlin, což je zhlediska opylování velmi významné.

Dobrý včelařský výnos může zajistit bohatá včelí pastva, čímž rozumíme soubor nektarodárných apylodárných rostlin, které kvetou postupně od jara do podzimu. Čím více nektarodárných rostlin kvete ve stejnou dobu, tím bohatší pastvu poskytují. Nejvýznamnější jsou rostliny rostoucí ve velkých společenstvech, které hromadně kvetou, av době, kdy jsou včelstva silná ana vrcholu svého vývoje, poskytují mnoho nektaru. Tyto rostliny představují tzv. hlavní snůšku. VČeské republice ji tvoří řepka, akát, maliník, jetel, vojtěška aslunečnice. Jak je vidět, včelařských rostlin hlavní snůšky není mnoho ajsou to především kulturní rostliny. Medy vzniklé zjejich nektaru mohou být žádanými aceněnými medy druhovými se svými charakteristickými vlastnostmi.

V jarním období, kdy se včelstva rozvíjejí asílí, stačí včely nektar ipyl zkonzumovat při svém vývoji. Tuto snůšku považují včelaři za podněcovací snůšku.

Přírodních zdrojů snůšky je vkulturní krajině málo. Proto se více včelaří vkrajině lesnaté apro dokonalejší využití zdrojů se včelstva za snůškou převážejí – včelař se včelstvy „kočuje“.

Včela létavka snákladem nektaru letí rychlostí 9 km/hod. Náklad činí asi 30 mg, tj. kolem 85 % její tělesné hmotnosti. Za normálních okolností létá za snůškou do vzdálenosti asi 3,5 km. Aby naplnila medný váček nektarem, musí navštívit 100–170 květů, což jí podle zdroje snůšky trvá 5–150 minut. Za příznivého počasí abohaté snůšky vyletuje létavka zúlu 2–30krát. Za hodinu letu spotřebuje 11,5 mg sladiny. Bylo spočítáno, že létavka nalétá za svůj život kolem 800 km apak vyčerpáním hyne.

Rostliny včelám nepřátelské

Je známo, že vztah včel ke kvetoucím rostlinám je kladný. Většina rostlin poskytuje včelám výživu aty se při sběru nektaru apylu stávají poslíčky lásky – přenášejí pyl zpestíků na blizny apřispívají tak krozmnožování rostlin. Rostliny vytvářejí květy, které jsou pro činnost včel přímo ideální. Zvláštním barevným avonným označením vedou létavky knektáriím nebo kprohlubeninám vkvětu, kde se nektar hromadí. Zralý pyl vprašnících voní pronikavým chemickým atraktantem. Vpokusech včely snadno ošálíme, když extrakt zpylu nakapeme na list papíru apodložíme jej pod vrstvičku čisté celulózy nebo jiného sterilního materiálu. Včely celulózu sbírají arouskují, jako kdyby to byl pyl, třebaže je to látka planá apro jejich výživu bezcenná.

Existuje řada rostlin, které se však včelám medonosným nepřizpůsobily, například tím, že mají květy úzké adlouhé – delší než včelí sosáček. Tyto květy mají zpravidla své specifické opylovatele: včely samotářské, motýly nebo jiný hmyz, vtropech pak ptáky, netopýry či vybrané savce. Některé nektarodárné rostliny kvetou atvoří nektar jen vnoci. Jejich nektarem se živí můry nebo jiný noční hmyz, který je iopyluje.

U nás je zhlediska opylování problematická například tolice vojtěška (Medicago sativa). Třebaže známe vojtěškové druhové medy, její opylování je velmi svízelné. Jako většina motýlokvětých rostlin má květ vojtěšky tyčinky srostlé vtrubku apevně uzavřené včlunku. Včela, která do květu pro nektar proniká, ho musí namáhavě otevřít, přitom se trubka tyčinek se značnou silou vymrští azasáhne včelu medonosnou do měkkých částí pod sosákem. Včele to není příjemné, trhne sebou apříště se květům vojtěšky buď vyhýbá, nebo se naučí vysávat nektar ze strany. Při takovém „pašování“ nektaru se květ neopyluje asemena se nevytvoří. Vojtěšku opylují lépe než včela medonosná samotářské včely (Mellita, Nomia, Megachile).

Problematickým se může stát iopylování jetele lučního (Trifolium pratense, obr. 114 vobrazové příloze), ato tehdy, když za určitých příznivých vegetačních podmínek vyrostou trubky květů příliš dlouhé, avčely tak svým krátkým sosáčkem při snůšce nedosáhnou na nektar na dně květu. Včely nejsou na květy lákány aopomíjejí je, což se projeví nedostatkem semen.

Autor této knihy před léty při práci na včelnici zaslechl podivné bzučení, jako když uvízne včela vpavoučí síti. Hledal, kde se zachytily létavky. Uplotu vtrávě na kláscích béru sivého (Setaria glauca) se trápilo několik včel. Byli to však trubci. Klásky béru mají osinovité štětinky atrubci vnich uvízli jako přibití. Později našel trubce na béru ještě několikrát apřesvědčil se, že to nebyla náhoda. Lze se domnívat, že bér obsahuje vůni podobnou sexuálnímu feromonu matek atrubce láká adezorientuje.

V přírodě roste spousta dalších nepřátelských rostlin, na něž včelaři poukázali. Mnohá konstatování je však třeba brát rezervovaně akriticky.

O rostlinách pryskyřníkovitých (Ranunculaceae) je známo, že většina znich nemá nektária nebo má jen jejich náznaky. Vkvětu je však větší počet tyčinek amnoho pylu vjarním období. Pyl pryskyřníku zlatožlutého (Ranunculus auricomus) způsobil ve Švýcarsku prudkou otravu včel, známou podle místa výskytu jako tzv. betlašská nemoc. Podobnou otravu může místy vyvolat ipyl blatouchu (Caltha palustris), sasanky hajní (Anemone nemorosa) ačemeřic (Helleborus sp., obr. 93 vobrazové příloze).

Hynutí létavek ojediněle způsobuje ikvět tulipánu. Zde dochází kotravě včel při sběru cukernaté tekutiny zblizny, která obsahuje pro včely jedovatý cukr galaktózu. Obdobně se mohou galaktózou přiotrávit létavky vkvětech některých druhů máku, kde tento cukr na blizně pomáhá pylovému zrnu vyklíčit, proniknout až kvajíčku aoplodnit jej.

Kýchavice (Veratrum album) je hojnou rostlinou horských luk. Je to rostlina, která vnektaru ipylu obsahuje jedovatý helleborin. Přestože květ kýchavice včely příliš neláká, jsou známy případy jejich otrav.

Z vřesovcovitých rostlin má jedovaté látky vpletivech kyhanka sivolistá (Andromeda polifolia), rojovníky (Ledum sp.) arododendrony. Jedovaté látky vnektaru byly prokázány jen ukyhanky apěnišníku. Dostávají se ido medu azpůsobují jeho jedovatost. Škodí včelám iobratlovcům. Otravy se však mohou projevit jen tam, kde tyto rostliny tvoří velké souvislé porosty. Unás je rojovník (Ledum palustre) rozšířen pouze vokolí Soběslavi, jedovatý med ztéto lokality ale nebyl nikdy zjištěn.

Pohanka (Fagopyrum aesculentum) patří mezi vynikající nektarodárné rostliny. Přesto byl zaznamenán jedovatý účinek pylu inektaru na včely. Zhoubný účinek měl dokonce inektar zposečené pohanky.

Kozinců (Astragalus sp.) roste unás kolem 20 druhů. Včely je čile vyhledávají. VUSA blíže neurčený druh kozince vyvolává tzv. nevadskou nemoc včel, při níž hynou včely ijejich plod. Unás podobné otravy nebyly dosud zjištěny.

Jerlín japonský (Sophora japonica) je pozdně abohatě kvetoucí dřevina našich parků. Mnoha autory byl pozorován úhyn včel pod kvetoucími stromy. Podrobné studium biologie květů jerlínů autorem této knihy ukázalo, že jejich nektar obsahoval sacharózu, fruktózu aglukózu, tedy cukry pro včely neškodné avelmi výživné. Pyl jerlínu včely téměř nesbírají, takže ten jim proto nemůže škodit. Hromadný úhyn včel pod stromy jerlínů tudíž nelze potvrdit.

Oleandr (Nerium oleander) pochází ze Středomoří. Unás se dříve hojně pěstoval jako okrasná dřevina. Obsahuje oleandrin, který je pro lidi ijiné tvory prudce jedovatý. Dříve se dokonce používal jako účinný insekticid. Květy oleandru mají nepatrné množství nektaru avčely nelákají. Přesto se otravy včel oleandrinem vliteratuře uvádějí.

Jedovatý med vzniká znektaru durmanu (Datura metel aDatura stramonium, obr. 98 vobrazové příloze). Obsahuje řadu jedovatých alkaloidů, které včelám neškodí vtakové míře jako člověku, aotravy včel na polích durmanu proto nejsou uváděny.

Rostliny pro včely bezvýznamné nebo málo významné

Pyl apylodárnost

Obr. 10 Jarní pyly dřevin: 1. tis, 2. líska, 3. olše, 4. jíva, 5. topol

Pylové rousky

Table of Contents

O autorovi

Úvod

Část obecná

Život stromů a keřů

Květ

Nektária a nektarodárnost

Nektarodárná rostlina a včely

Rostliny včelám nepřátelské

Rostliny pro včely bezvýznamné nebo málo významné

Pyl a pylodárnost

Pylové rousky