Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Wilhelm Keitel, Walter Görlitz

Wilhelm Keitel
Monografie náčelníka Hitlerova generálního štábu

Přeložil Petr Sumcov

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 5711. publikaci

Odpovědná redaktorka Dani Vrbů
Sazba Tomáš Brejcha
Návrh a grafická podoba obálky Vojtěch Kočí
Jazykový korektura Dana Řezníčková

Počet stran 448
První vydání, Praha 2015

Original title: Generalfeldmarschall Wilhelm Keitel herausgegeben von Walter Görlitz
© 1998 Verlag Siegfried Bublies, D-56290 Schnellbach Erstveröffentlichung:
© 1961 Musterschmidt-Verlag, Göttingen – Berlin – Frankfurt

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-247-4765-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-9587-4 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9588-1 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Dějiny nelze ovládnout, jak se dnes říká, nýbrž je zapotřebí je studovat a přijmout je za vlastní. Obzvlášť to platí pro dějiny Třetí říše, které podstatně změnily způsob existence německého národa. Z toho důvodu máme dnes povinnost pečlivě zkoumat také pozůstalosti osobností Třetí říše a jejích ozbrojených sil, a to nejvíce právě tam, kde taková osobnost působila na klíčových místech a získala si neobvykle vysokou popularitu – ať právem či neprávem. To posoudíme nejlépe, budeme-li se držet prastarého pravidla athénských soudů, které římský filozof Seneca zformuloval jako „Audiatur et altera pars“ – tedy „Budiž slyšena i druhá strana“.

Co se týká dějin německého pozemního vojska, jsme díky jeho tradicím bohatě zásobeni množstvím různých zveřejněných materiálů. Také námořní vojsko se přihlásilo o slovo. Chybí již jen dějiny německé Luftwaffe.

Co se týká dějin nejvyššího velení, informace o myšlenkách důstojníků, kteří se vyslovili pro zásadní reformu jeho organizace ve smyslu moderního, třídimenzionálního vedení, byly podnes vyloženě nedostatečné. V současnosti začal pod vedením göttingenského historika profesora Dr. Percyho vydávat originály válečných deníků nejvyššího štábu Ernst Schramm. Tím je pokryt důležitý úsek dějin nejvyššího štábu za období posledních let války 1944/45. Vydavatel Keitelovy pozůstalosti tak částečně dostal příležitost se s těmito částmi válečných deníků seznámit.

Následující, dodnes nevydané a neznámé vzpomínky, dopisy a poznámky někdejšího náčelníka nejvyššího velení Wehrmachtu se dotýkají také dalšího tématu, a sice všeobecné organizace ozbrojených sil a jejich velení, případně zastoupení, za dob Hitlera. Jejímu tvůrci, náčelníku generálního štábu Keitelovi, nebylo od dob Norimberku nikdy dopřáno dostatečné pozornosti – a přesto může vnést světlo do celé řady událostí novodobých dějin, počínaje zápasem o novou organizaci velení za ministra války generála polního maršála von Blomberga a krizí okolo Blomberga a Fritsche v roce 1938, po poslední dny Třetí říše. Ano, byl přehlížen, to můžeme říci s jistotou, protože pro tradičně smýšlející generalitu představoval „černou ovci“ nebo dokonce „zrádce“. Jak živý je tento odpor proti němu, jsem zakusil sám na sobě, když jsem se v rámci psaní této knihy snažil získat informace jeho se týkající. Je vidět, že i v naší době, unavené dějinami, jsou dějiny stále ještě cítit.

Budeme-li ovšem dnes považovat za naši povinnost vnést světlo do našich často temných moderních dějin, budeme muset vzít v potaz právě ta svědectví, která hovoří o způsobu myšlení, činech, motivech a vnitřních zápasech mužů, kteří stáli v čele Německé říše nebo kteří měli jako svou služební povinnost těmto mužům dělat poradce a provádět jejich rozkazy. I když je pro historika těžké pochopit všechno, co se stalo, nemůžeme se na všechno, co se skrze nás a v nás odehrálo, jen tak zjednodušeně dívat s odporem.

Nemůžeme takovéto stanovisko zastávat už proto, že téma Keitel zahrnuje problémy organizace nejvyššího velení, které se dnes u nás řeší více než kdy dříve – ač se to zdá pro mnohé překvapivé – údajně v důsledku hrůzných představ vyvolaných Třetí říší a její organizací.

Z pohledu vydavatele patří proto obzvláštní dík majiteli Keitelovy pozůstalosti, panu podplukovníkovi ve výslužbě Karl-Heinzi Keitelovi v Hamburku, za to, že se rozhodl pozůstalost svého otce zpřístupnit veřejnosti, a to bez výhrad. Vydavatel se cítí upřímně povinován poděkovat rovněž celé řadě osobností, které mu poskytly rozhovor a informace. Platí to zejména o panu generálu jezdectva ve výslužbě Sigfriedu Westphalovi a někdejšímu adjutantovi polního maršála Keitela, panu plukovníkovi ve výslužbě Wolfu Eberhardovi, panu podplukovníkovi ve výslužbě Ernstu John von Freyendovi, panu podplukovníkovi ve výslužbě Erichu von Amsbergovi a panu majorovi ve výslužbě Gerhardu von Szymonskému. Vydavatelovo poděkování patří také vdově generálplukovníka Jodla, paní Luise Jodlové, rozené Bendové, panu Dr. Hans-Adolfu Jacobsenovi a panu profesoru Dr. Karlu Nissenovi a panu Hannsi Möller-Wittenovi. Zcela zvláštní poděkování je na místě pro politický archiv ministerstva zahraničí v Bonnu, Historickému institutu v Mnichově a státnímu archivu svobodného města Brémy, které buďto ochotně zprostředkovaly dobové materiály, nebo poskytly informace.

Walter Görlitz

Hamburk, březen 1961

Část I

Wilhelm Keitel

1. 

Úvod vydavatele: Začátky

Na počátku roku 1871, roku, kdy pod pruským vedením byla založena nová Německá říše, získal kdysi královský hannoverský rada Carl Wilhelm Ernst Keitel – do té doby nájemce panství Poppenburg u Burgstemmenu v kraji Alfeld – panství Helmscherode u Gentersheimu, krajského města v západní části vévodství Braunschweig. Panu „velebnému radovi“, jak se mu v Helmscherode a Gandersheimu brzy začalo říkat, bylo tehdy 61 let. Byl uznávanou osobností, řádným hospodářem, a v Poppenburgu, který si pronajímal již otec krále hannoverského, byl u něj často hostem Jiří V. Hannoverský, poslední nešťastný baron z Hannoveru, zapuzený Bismarckem, když zrovna prodléval na vedlejším Marienburgu. Rodina pocházela původně z Goslaru (předkové tam byli obchodníky a důlními techniky) a bylo v ní tradicí evangelicko-luteránské vyznání, láska k povolání a věrnost panovnickému rodu Welfů, se kterým byla spojena již po celé generace pachtovní smlouvou.

V rodině nebyla žádná vojenská tradice ani inklinace tímto směrem. Prusko pro starého Keitela neznamenalo dohromady nic. Odmítl stát se „Prusem z donucení“, když byla královská říše roku 1866 anektována Pruskem, a i v pokročilém věku se vzdal příslušnosti k panství Poppenburg, které mu leželo na srdci, a nabídl se odejít pryč z pruského vlivu, do Braunschweigu. Tam se demonstrativně přihlásil o občanství pro sebe i celou rodinu. A když se jeho syn a dědic, Carl Wilhelm August Louis Keitel, narozený roku 1854, přihlásil jako dobrovolník do 13. husarského sboru v Kasselu v letech 1872–73, musel si, pokud se vrátil domů na dovolenou, vždy svléknout jeho otcem nenáviděnou pruskou uniformu. Na hospodářství mohl vstoupit pouze jako civil. Syn otcovu věrnost welfskému rodu sice ctil, později ji však viděl jako zkostnatělou a nemoderní. Sám se cítil být občanem Braunschweigu.

Obchodní jednání ohledně Helmscherode se odehrálo 18. prosince 1871. Majitelem byl do té doby továrník a majitel sklářských hutí Heinrich Friedrich Ludwig Stender z Lamspringe, který se kvůli starostem o všelijaké stavby na obtížně zvladatelném podniku málem přepracoval. Dvůr, sestávající z někdejšího statku Helmscherode a dvou statků v blízkém Gehrenrode, měl podle tehdejších listin „nikoli nebezpečnou velikost“ 920 jiter a 114 prutů. Podle inventáře do něj patřilo 14 koní, 52 kusů hovězího dobytka, 38 prasat a 401 skopců a ovcí. Kupní cena zněla na 124 000 spolkových tolarů, v přepočtu asi 432 000 marek. Podnik vyžadoval, kvůli vysokému zadlužení, velmi pečlivé a přísně úsporné hospodaření, na což bylo třeba přítomnosti jednak stárnoucího rady, jednak jeho syna, a ještě navíc dohledu jeho vnuka, generála polního maršála!

Statek Helmscherode vznikl po pustošení třicetileté války, kdy Jonas Burchtorf, klášterní úředník z Lamspringe, skoupil celou řadu opuštěných selských dvorů v Rodungsdorfu, staré obci, o níž jsou prokazatelné zmínky již z 11. století. V 19. století vlastnilo statek na chvíli také urozené panstvo z rodiny von Reiche, nicméně většina poměrně často se měnících majitelů byla ze stavu selského a okolní prostředí bylo formováno spíše velkostatkářským patriarchálním postojem nežli panstvím junkerů, jak by se mohlo zdát pod vlivem představ o východolabském rytířství. Takovým představám bychom se mohli mylně snadno oddat, zvlášť když uvážíme, že pozdější poslední slavný majitel Helmscherode byl označován za ideál pruského junkerství a pruského militarismu.1

„Velebný rada“ zemřel v roce 1878. Měl konec, jaký by si přál každý statkář. Na cestě z Helmscherode do Gandersheimu jej ranila mrtvice a vůz s mrtvým pánem statku na sedadle přihrčel zpět. V září 1881 se jeho syn a dědic, Carl Keitel, oženil se statkářskou dcerou z východního Fríska, Apollonií Visseringovou. Jeho tchán, obchodní rada Bodewin Vissering, poslanec říšského a pruského zemského sněmu za konzervativní stranu, majitel panství Lintel a pachtýř vévody z Münsteru na Wilhelminenhofu u Dornum, byl opět vysoce vážený a řádný statkář. Jeho žena Johanna, rozená Blonayová, pocházela z urozeného rodu z francouzského Švýcarska. Vojenská tradice byla cizí i rodině Visseringových. Stejně jako Keitelovi i oni byli především zemědělci.

22. září 1882 se páru narodil v Helmscherode první syn, Wilhelm Bodewin Johann Gustav Keitel, pozdější polní maršál. Matka zemřela brzy, ve věku 33 let na horečku omladnic, poté co porodila druhého syna, Bodewina, v první vánoční svátek roku 1888. Nad mládím Wilhelma Keitela se vznáší stín domova bez matky. Z otce se stal samotář s určitými podivínskými rysy, který se naprosto ponořil do péče o statek. Syn později obdivoval, jak se otec dokázal v krušných časech postarat o domácí hospodářství a statek dokonce zbavit dluhů. Ve svých „poznámkách“ vždy jeví hrdost na to, že byl synem takového „bojovníka“. Vyrůstal na statku spíše selském nežli panském. Otec mu později jednou řekl, když začal projevovat vášeň pro lov, že to vlastně příliš k sobě nejde: Dobrý statkář nemůže být lovcem. Otec sám se flinty nikdy ani nedotkl.

Prvního vyučování se mu dostávalo skrze domácí učitelky. Příliš to nefungovalo. Mladý Keitel raději běhal venku nebo ve stájích či u starého zahradníka, který jej tajně zasvětil do myslivectví. O Velikonocích 1892 byl tedy poslán do Göttingenu, na tamější královské reálné gymnázium. Znamenalo to život strávníka u více či méně příjemných hospodyní. Žákovské knížky, modré vázané sešitky ze sexty, se dochovaly. Je z nich vidět, že výsledky v dějepisu, zeměpisu a tělocviku byly dobré na rozdíl od cizích jazyků. Sám Keitel později ve svých poznámkách jasně napsal: „Ve škole se mi nelíbilo vůbec.“ A vypráví o tom, jak mu jednou profesor Timme, učitel katechismu, řekl, když ve třídě četli v řečtině druhou epištolu Římanům od apoštola Pavla, která Keitela evidentně vůbec nezaujala: „Keitele, vy byste zajisté apoštola Pavla stokrát lépe vezl koňským spřežením, než pochopil!“ Keitel k tomu dodává: „A měl úplnou pravdu.“

Teprve ve vyšších třídách začaly být studijní výsledky vyrovnanější, a Keitel o sobě hovořil jako o „dobrém třídním průměru“. Světlými okamžiky let v Göttingenu byla sobotní odpoledne a následné neděle u strýce Clause Baringa, pachtýře klášterního panství Mariengut u Obernjesa, který se oženil s jednou z otcových sester a jehož syn Theodor společně s bratrancem Wilhelmem zahříval ve škole v Göttingenu stejnou lavici. Tady se mohl Keitel volně nadechnout, tady mohl se svým bratrancem chodit na lov.

Cílem života pro něj bylo stát se hospodářem na statku a jednoho dne obhospodařovat Helmscherode. Doba ale na oba chlapce naložila zcela jiné požadavky v pomalu rostoucí nové Německé říši. Růst armády a autorita, kterou nově nabyl stav důstojníka v záloze, daly podnět mnoha rodinám, kterým do té doby byla vojenská služba naprosto cizí, aby své syny svěřily armádě. Mladý Keitel s bratrancem Baringem a dvěma dalšími hochy z Göttingenu, z nichž jedním byl později slavný jezdec koňské drezury Felix Bürkner, jednou diskutovali o tom, co by bylo nejlepší dělat po případné úspěšné maturitě. Shodli se na tom, že smysl má pouze povolání důstojníka. A protože jít k jezdectvu bylo pro ne zrovna zámožné otce příliš drahé – důstojník jezdectva si musel přivést vlastního koně a skrovná výplata mladého poručíka musela být doplňována příspěvkem od rodičů – bylo tedy třeba dát se k dělostřelectvu, „kde také byli koně“, jak Keitel zmiňuje.

Dodává hned: „Nedal jsem na sobě znát, že mám vlastně jiné představy. Mou nejhlubší touhou bylo stát se hospodářem na statku.“ Nakonec sám se sebou uzavřel jakýsi kompromis: Na vojnu musel tak jako tak. Že se stane důstojníkem v záloze, bylo v nových časech samozřejmostí a slušností – to byl velký obrat v myšlení, neboť královskému hannoverskému radovi, který musel sloužit v pruském regimentu, by takováto myšlenka přišla ještě naprosto cizí! – A tak se mohl v klidu stát důstojníkem. Jistě ještě zbyde dost času na převzetí otcovského statku. V těch dobách to byla naprosto přirozená životní dráha. Navíc měl oproti svým vrstevníkům výhodu, že jej otec naučil téměř všemu, co se v rodinném podniku dělalo.

O Velikonocích roku 1900 jej po přeložení do vyšší primy otec přihlásil – jak tenkrát bylo obvyklé – k nástupu do 46. pluku polního dělostřelectva ve Wolfenbüttelu. Tento pluk byl vhodný nejen proto, že v něm byl braunschweigský kontingent, ale také proto, že kasárny se nacházely nedaleko Helmscherode. Pro otce byla služba u jezdectva příliš drahá. Aby mohl zbavit svůj podnik dluhů, musel neustále počítat každý fenik.

Carl Keitel se v Helmscherode podruhé oženil, s Annou, rozenou Gregoireovou, která přišla do domu jako domácí učitelka jeho druhého syna Bodewina. Se svým nejstarším synem hovořil otevřeně: Že ví o jeho touze stát se hospodářem, ale statek je příliš malý na to, aby uživil dvě rodiny. Sám se navíc cítil příliš mladý na to, aby již za zhruba deset let patřil do starého železa. Synovi by pak zůstaly jen dlouhé roky ve službě zemědělského zaměstnance a to dobře věděl, že je práce namáhavá a nijak vážená. Wilhelm Keitel tedy před otcem rozvinul své již dříve popsané kompromisní řešení. Otci se velmi ulevilo. V rodině se traduje, že toto (byť předběžné) zřeknutí se cíle být hospodářem šlo skrze slzy. Tak začala vojenská dráha, která jej nakonec dovedla až k nejvyššímu hodnostnímu postavení v armádě a která vyústila v tragický konec.

Mějme tyto skutečnosti na paměti. Jednoduché, obecné posouzení šéfa vrchního velení Wehrmachtu obvykle říká, že generál polní maršál byl jednoduše produktem kadetských sborů a pruské vojenské výchovy. Zejména američtí psychologové v něm vidí výsledek „pruského junkerství“ – byl přece vysoký, urostlý, se širokými rameny a nosil sklíčko na černém řemínku. Kromě toho „měl přece statek“.

Po maturitě v Göttingenu v březnu 1901 nastoupil 7. března 1901 k dolnosaskému 46. dělostřeleckému pluku polní artilerie, jenž se nacházel ve Wolfenbüttelu, společně se štábem a I. oddílem (a 2. baterií z Braunschweigu) a také v Celle, kde byl 11. oddíl. Tvrdou službu vedoucí k hodnosti poručíka (18. srpna 1902) zvládl dobře. Byl silný, uměl zacházet s koňmi a v jednání s lidmi se ukázal jeho přirozený vůdčí talent zemědělského hospodáře. Ve veliteli 1. baterie kapitánu von Uthmannovi našel potřebného přísného učitele a vychovatele. Válečnou školu v Anklamu, kterou absolvoval před jmenováním poručíkem, zvládl lépe, než sám čekal. Sám často přiznává, že v tomto „neutěšeném hnízdě“ příliš mnoho nepracoval. Tento postoj je pro jeho pozdější období ale typický. Mohl dělat více a dokázat více, než si sám byl ochoten přiznat. Mluví o sobě ve smyslu, že nikdy nebyl „umělcem života“. Je to pravda. Nijak si situace neusnadňoval.

Jako poručík byl přeložen k baterii do Braunschweigu na pozici důstojníka rekrutů. U třetí baterie tehdy sloužil jako novopečený poručík a důstojník rekrutů také muž, s nímž později v životě často zkřížil cestu – poručík Günther Kluge – později generál a nakonec generál polní maršál. Kluge byl kadetem. Již tenkrát v něm Keitel viděl všechny možné nedostatky, které kadetská výchova s sebou přináší. Patřil k důstojníkům, které Keitel považoval za nepříliš nadané, v podstatě za nuly. Z poznámek o době, kdy byl poručíkem, vyplývá i další. Poručík Keitel byl velmi dobrým vedoucím oddílu. Vůbec nepochybuje o tom, že není tím, co sám nazývá „tichou vodou“. Těšil se z dobrých koní – příběhy o nich, jejich koupích a prodejích zabírají v jeho vzpomínkách mnoho místa. Také velmi rád chodil na lov a pozvánky z panství v okolí Wolfenbüttelu nabízely dostatek příležitostí. Žil zde jeho vzdálený příbuzný Fritz von Kaufmann, Löbbeckeovi z Hedwigsburgu a jeho přítel Wilhelm Wrede ze Steinlahu u Ringelsheimu. Rovněž rád tancoval a na dvorních plesech prince regenta z Braunschweigu či prince Albrechta z Pruska působil jako předvádějící tanečník. Byl ovšem nepřítelem pohodlných procházek a obával se dluhů. Když byli spolu se svým přítelem Felixem Bürknerem v srpnu 1906 převeleni do vojenského jezdeckého institutu, jehož studenti pro ně byli – mírně řečeno – lehkých mravů, dali si vzájemně slib: „žádné zábavy a žádné ženy“.

Se zděšením líčí osud jednoho svého kamaráda, husarského důstojníka, který se oženil s obchodnicí z Lindenu a kvůli dluhům uprchl do Ameriky. Během doby, kdy byl v Hannoveru, se provalil „skandál v jezdecké škole“, kdy téměř třetina jejích důstojníků musela být přeložena kvůli hraní zakázaného hazardu a dluhům. Zasáhl samotný císař. Pro něco takového Keitel neměl vůbec pochopení. Byl mužem šetrnosti. Vypráví se, že když byl v letech 1934–35 velitelem divize, pokud byl pozván na oficiální zábavy, jel na ně služebním vozem – a sám. Jeho manželka, pokud se chtěla zúčastnit také, musela přijet tramvají. Přišlo mu nemyslitelné, nekorektní, aby se vozila autem důstojníka.

Ještě jedna věc stojí v jeho „poznámkách“ za zmínku. Jsou plné vyprávění o kasárnách, cvičných střelbách, manévrech, jezdeckých soutěžích a lovech, ale jinak žádné jiné zájmy, s výjimkou ovšem statkaření. Není v nich nic o četbě jiné literatury než vojenské, nic o soudobé politice, snad až na poslední rok před světovou válkou. A není to zřejmě pouze proto, že poznámky psal v roce 1945 v zajetí a chtěl jimi vytvořit určitý obrázek o sobě. Prostě to všechno pro něj nehrálo roli. Byl zcela ponořen ve službě, a jinak chodil ke koním, na lov nebo jel do Helmscherode či na statkářskou výstavu do Hannoveru. Spousta jeho kamarádů z jeho vrstvy se chovala obdobně.

Ve službě neúnavný a důkladný mladý důstojník se brzy stal středem zájmu nadřízených. Po ukončení prvního ročníku u střelecké školy polního dělostřelectva v Jüterbogu (1904/05) mu bylo díky výtečným výsledkům nabídnuto přestoupení k výukovému pluku. Vyprosil si ale, aby mohl zůstat ve Wolfenbüttelu, aby tak nepřišel o spojení s otcovským statkem.

V roce 1908 měl být přeložen po těžkém úrazu na koni v Hannoveru – pád při skoku na koni s dvojitou zlomeninou pánve, jelikož kůň padl na něj – jako inspekční důstojník na válečnou školu. Podmínkou bylo, že takovýto důstojník není ženat. Uvědomil tedy svého nadřízeného, plukovníka Stolzenburga, že se zamiloval a brzy se bude ženit. Plukovník Stolzenburg, vynikající důstojník, ale také obtížný a náročný nadřízený, si jej nato vybral jako svého vlastního adjutanta. A to i přesto, že poručík Keitel jednou při cvičných střelbách, když již nemohl déle vydržet nepřetržité komandování velitele, ve vzteku mrskl svým sklíčkem pod jeho nohy a oznámil, že teď nic nevidí. Snad byl takovýto tón pro plukovníka lepší než jinak bezvýhradná poslušnost.

Každopádně to byl první z řady charakterově velice těžko snesitelných nadřízených, kteří do poručíkova života zasáhli. Jako adjutantovi mu nyní bylo svěřeno vojenské úředničení a písemnosti. Poručík, jinak zamilovaný do koní a lovu, nyní zpracovával osobní data, kontroloval kalendář povolávacích rozkazů a mnoho dalšího. Byla to důvěrná práce.

18. dubna 1909 se poručík Keitel oženil s Lisou Fontaineovou, dcerou statkáře Armanda Fontaineho z Wülfelu u Hannoveru. Tchán, majitel Wülfelu (který byl nyní pohlcen velkoměstem Hannover) a pivovaru, byl zámožnější než Keitelovi. Musel se přemáhat, aby svou dceru dal „pruskému“ důstojníkovi. Byl to ovšem milovník jízdy na koni, výborný střelec na lovech, skvělý řečník a velmi dobrý hospodář. Usmířilo jej tedy, když u nadcházejícího zetě objevil stejné sklony, v neposlední řadě také zálibu v dobrých doutnících a družnosti, při které se vyprázdnila sklenka dobrého vína.

Ve svých „poznámkách“ Keitel velmi barvitě popisuje, jak poprvé poznal svou nevěstu v domě svého stýce Visseringa, který žil v Hannoveru jako obchodní zástupce přes prodej dobytka, a jak ji zkoumal, zda by později byla spokojená se životem na venkově. Také zkoumal sám sebe, zda by stačil bohatým zálibám a uměleckým sklonům své budoucí ženy.

Lisa Keitelová byla urostlá, hezkého vzhledu, poněkud studeně působící. Ráda četla vážnou literaturu, milovala hudbu a zajímala se o umění všeho druhu. V jistém smyslu byla přemýšlivá a jistě méně sentimentální než její muž. Snad pro tuto rozdílnost povah se oba šťastně doplňovali, a tak spolu uzavřeli manželství, které přetrvalo všechny bouře té doby. V neštěstí zaujala tato žena hrdý postoj, který pro okolí mohl vypadat dokonce jako tvrdost.

Na postu adjutanta se u Keitela rozvinul smysl pro odpovědnost. V dopisech z první světové války se Keitel často odvolává na svůj zdravý selský rozum. Není to přehnané, ač se to tak může zdát. Během cvičné střelby v Altengrabow se na jaře 1910 setkal s tehdejším inspektorem polního dělostřelectva, generálem von Gallawitzem, mimořádně schopným důstojníkem, jemuž mnozí po první světové válce předpovídali politickou kariéru. Keitel byl hluboce zaujat. Gallwith je jedním z mála vysokých důstojníků, o němž se před válkou zmiňuje. Zmiňuje se také, že již tenkrát navrhoval reformy (do té doby podceňované), které by do výzbroje armády přidaly více lehkého dělostřelectva, větší zásobu munice a pěchotou podporované dělostřelectvo. Všechno to byly věci, které se posléze za první světové války ukázaly jako nepostradatelné.

Při podzimních manévrech X. armádního sboru roku 1913 dal velitel generálního štábu, plukovník Gustav hrabě von Lambsdorff, kdysi vojenský zmocněnec německého císaře na carském dvoře, po závěrečných rozhovorech důstojníkům generálního štábu a vyšším adjutantům najevo, že se Trojspolek nachází ve vážné situaci, i když se ji Jeho Veličenstvo snaží utišit. Nadešel čas pro válku na Balkáně. Hrabě Lambsdorff doporučil přezkoušení mobilizačních příprav. To se týkalo také našeho – od roku 1910 – hlavního plukovního adjutanta 46. polního dělostřeleckého pluku ve Wolfenbüttelu. Jeho vážná, dolnosaská povaha nemohla takové věci brát na lehkou váhu. Spíše je viděl černě.

Hrabě Lambsdorff zatáhl nadporučíka Keitela do rozhovoru a položil mu několik otázek. Keitel z toho vyvodil, že jej možná čeká převelení na pozici brigádního adjutanta. Předpokládal také – zcela správně – že bude povolán k účasti na cestu generálního štábu armády na jaře příštího roku. Rozvinula se u něj vskutku včelí píle a začal se v zimě 1913/14 pečlivě teoreticky zabývat možnou prací pro generální štáb. Studoval mimo jiné „šedého osla“, jak ironicky nazývá příručku důstojníků generálního štábu.

Jak předpokládal, tak se také stalo. Zúčastnil se v březnu 1914 cvičné cesty armády pod velením plukovníka hraběte Lambsdorffa. Byli zde mnozí důstojníci z hlavního štábu v Berlíně, mezi nimi Joachim von Stülpnagel a baron von dem Bussche-Ippenburg. O druhém zmiňovaném Keitel píše, že jej v roce 1925 přivedl do vojenského úřadu (armádní organizace – oddíl T2). Bussche-Ippenburg, za Schleichera šéf armádního personálního útvaru, tedy musel důstojníka Keitela také vnímat jako vhodného pro zpracovávání otázek organizace armády. A přesně toto bylo a zůstalo Keitelovým vyloženým nadáním.

Začátkem léta 1914 podnikl se svou manželkou dovolenkovou cestu do Švýcarska. Na cestě zpět jej v Konstanci zastihla zpráva, že následník trůnu habsburské monarchie, arcivévoda František Ferdinand, byl v bosenském Sarajevu zavražděn. Na mírové vyřešení této krize nevěřil jednak proto, že měl sklony vidět věci černě, ale hlavně proto, že měl na politiku dobrý náhled. Přerušil dovolenou a jel k pluku.

Ohledně 30. července 1914 poznamenal: přišel „pověstný telegram“, že k 1. srpnu je nařízena mobilizace a že válce již není možné zabránit.

Dne 8. srpna 1914 odešel wolfenbüttelský pluk polního dělostřelectva na frontu do Belgie a u Spa překročil belgické hranice…

—

Zde „poznámky“ končí uprostřed věty – snad proto, že jejich pisateli nyní zahrozila žaloba za válečné zločiny.

—

O dalších životních osudech v tomto období života svědčí dopisy a dále životní vzpomínky, které navazují rokem 1933 a končí porážkou u Stalingradu. Ještě pak zachycují poslední dny pod vedením Adolfa Hitlera od 20. dubna 1945.2

V zápisu pro svého obhájce, Dr. Otto Nelteho, z 10. října 19453 vyzdvihuje polní maršál ve svém „životopisu“ zejména fakt, že vyrůstal a byl vychováván v evangelicko-luteránské víře. Vlastní rodinu popisuje jako „starou hannoverskou statkářskou rodinu“, jejíž předkové obdělávali po 100 let panství Poppenburg v hannoverském království. Kupodivu, snad proto, že jeho matka byla churavá a druhá dcera, Erika Keitelová, trpěla od 17. roku života cukrovkou a nakonec zemřela na tuberkulózu, snad proto velmi oceňuje, že jeho vlastní rodina byla v jádru zdravá. Udává, že v září 1914 byl poraněn střepinou granátu na pravém předloktí. Byla roztržena tepna a hrozilo vykrvácení, které bylo zastaveno zaškrcením. Kromě běžných dětských nemocí, říká, že vážně stonal pouze dvakrát: v roce 1907 následkem pádu z koně s dvojitou zlomeninou pánve, a potom v roce 1932 zánětem žil v pravém lýtku, který s sebou přinesl ještě následnou trombózu, plicní embolii a zápal plic. Kvůli této nemoci chybí v jeho korespondenci i v poznámkách údaje o jeho osudech za éry kancléřského úřadování generála von Schleichera.

Rozhodujícím zážitkem pro něj jako pro vojáka, kterého vojenská dráha zatáhla nyní do války, jejíž konec se zdál v nedohlednu, bylo převelení do generálního štábu. V říjnu 1914 byl povýšen na kapitána a dlouhý čas vedl baterii na západní frontě.

V dopisech z března 1915 o tomto zážitku hovoří a je z nich dobře cítit, jak svou novou úlohu bral velice vážně a jak hluboce si kladl otázku, zda je pro takovéto postavení dostatečný. Takovéto velení viděl jako vyznamenání. Moc dobře si byl vědom, že mu chybí vzdělání. Podle vyprávění jeho pobočníka z dob, kdy byl polním maršálem, a z dob OKW prý často působil lépe, nežli sám sobě byl ochoten přiznat. V takových dobách se tento pečlivý muž neúnavnou pílí a samostudiem snažil dohonit, a často i dohnal, to, co mu zpočátku scházelo.

Nicméně – podle toho, co se v rodině ústně traduje a jak si manželka stěžovala – dokázal po celé měsíce a roky neznat nic jiného než práci, zejména v počátečních dobách na Říšském ministerstvu ozbrojených sil (vojenský úřad) po skončení 1. světové války a později znovu v dobách OKW (vrchní velení Wehrmachtu). V kanceláři byl doma. Působil nervózně, hlavně v dobách působení na ministerstvu, i když nikoho o tomto mohutném muži vlastně nenapadlo, že by vůbec nervy měl. I coby generál, polní maršál a šéf vrchního velitelství byl neustále mužem, který měl mnoho práce a stále spěchal, i přesto, že již dávno byl ve vojenské správě virtuosem, který mistrovsky zvládal hory spisů. Vtipné prohlášení jeho adjutanta (kterému se sám často srdečně zasmál) bylo trefné: „Německý polní maršál kvapí ve spěchu vpřed a za ním v poklidu kráčí jeho pobočník.“

Pro důstojníka generálního štábu Keitela mělo velký význam, že nyní procházel válečnou školou v praxi a že zažil slavný „veliký generální štáb“ během rychle uplynulých měsíců roku 1915 v Haliči a Srbsku ve funkci, ve které byl nepřekonatelným mistrem: velkém operativním velení. Kapitán Keitel, člen generálního štábu, zůstal poté po zbytek války na západní frontě u 19. rezervní dělostřelecké divize a potom od prosince 1917 jako 1. důstojník generálního štábu („Ia“) ve Flandrech u námořních sborů.

Zde se nevelelo ve starém smyslu slova, zde platila taktika, přesněji řečeno organizace, administrace války. A syn majitele statku a vnuk královského hannoverského pachtýře a rady měl organizátorství v krvi. Po dědečkovi zdědil také další rys, který lze v dolním Sasku nalézt jen velice zřídka, u šlechty i u sedláků: důslednou věrnost zemskému pánovi, byť by i vykazoval jisté slabiny, jak tomu zajisté u krále hannoverského bývalo. Tato věrnost byla pevná. Nepramenila z vědomí povinnosti, nýbrž sama ze sebe, ze smyslu pro tradici. Pán byl nedotknutelný.

Jako „Ia“ 19. rezervní dělostřelecké divize se za války seznámil s mužem, který do jeho osudu hluboce zasáhl: 1. důstojníkem generálního štábu předsunuté 7. armády, majorem Wernerem von Blombergem. Blomberg patřil k typům s všestrannými zájmy. Byl velmi vzdělaný a literárně znalý, s filozofickými zájmy. Později mu byly přisuzovány sklony k antroposofii Rudolfa Steinera. Na Keitela velmi zapůsobil, i když Keitel připouští, že lidsky se s ním nikdy příliš nesblížil. Vezmeme-li v úvahu Keitelovy i Blombergovy názory na reorganizaci vysokého velitelství, pak zde jistě hrála roli skutečnost, že Keitel byl jedním z mála důstojníků generálního štábu, kteří se za války služebně setkali také s druhou tehdy existující částí vojska: námořnictvem, ač pouze s jeho na zemi nasazenými sbory.

Brzy tedy byla pospojována mnohá vlákna, více než by se později hodilo v dobách neštěstí a zatracení.

Dalším zážitkem důstojníka generálního štábu – tentokrát temným – byla revoluce v roce 1918. Není jasné, co si o svržení císaře myslel. O Vilémovi II. od něho nemáme žádné vyjádření, jenom odmítavý postoj jeho manželky. Na jeho psacím stole stál dlouho obrázek korunního prince s vlastnoručním věnováním, a to ještě v dobách na říšském ministerstvu. Nicméně pro něj, stejně jako pro desetitisíce důstojníků a miliony frontových vojáků se obrázek „císaře“ již dávno stal spíše ostudou, poté co se Jeho Veličenstvo před několika lety samo zbavilo úřadu. Co Keitela drtivě zasáhlo, byl rozpad veškerého pořádku a porážka. Stejně jako statisíce vojáků všech hodností musel události vnímat jako jistý druh zemětřesení nepochopitelného a tajemného původu a nebylo daleko k domněnkám, že v německé vlasti byl položen základ k „rudé“ revoluci. Osobně byl mimořádně odvážným mužem, ale měl rovněž sklony na všem vidět ty nejtemnější stránky, obzvlášť když se na obzoru ukázal temný mrak. A tak v letech 1918–1919 chce i věří, že se musí podařit vybudovat zcela nové Německo, a zároveň má pochybnosti, zda nebude třeba, alespoň na nějaký čas, projít očistným ohněm bolševismu.

A zůstal důstojníkem. Považoval nyní za svou povinnost neselhat při znovuvýstavbě. V Norimberku vypověděl, že svou povinnost vojáka plnil za císaře, za Eberta, za Hindenburga a stejně tak za Hitlera. Podobně smýšlelo mnoho dalších, kteří to měli snazší, protože s vůdcem nebyli v tak těsném kontaktu a nemuseli se před mezinárodním vojenským tribunálem zodpovídat poté, co se Vůdce své pozemské zodpovědnosti zbavil.

Keitel od roku 1925 až do roku 1933 pracoval na Říšském ministerstvu obrany, pouze s krátkou přestávkou, kdy byl ve službě jako velitel oddílu u dělostřelectva – pluku 6 v Mindenu. To je známkou, že jeho nadání byla správně odhadnuta – nejprve v organizačním oddělení armád (T2) jako vedoucí skupiny, později od roku 1930 jako šéf oddělení. Do tohoto období také spadají první úvahy o budoucí moderní organizaci vysokého velení, které sdílel s plukovníkem Geyerem. Generálporučík Wetzell jej přizval, když byl šéfem armádního úřadu – neoficiálního generálního štábu – do bezprostřední blízkosti jako pracovníka pro otázky spojené s polní použitelností malé říšské armády a vybudováním rezerv. Později oddělení T2 připadla také úloha navýšení armády. Dokonce i Keitelovi nepřátelé, které si jako šéf vrchního velení Wehrmachtu za Hitlera udělal, protože od něj čekali více či něco jiného, mu neupírali jeho organizátorské schopnosti. Na druhou stranu se Keitel ve svých vzpomínkách nijak netají tím, že se pro místo náčelníka generálního štábu Wehrmachtu nehodil, neboť mu chybělo vzdělání i schopnosti. Jedno bylo ale jisté: Vzhledem k existenci tří složek armády, pozemního vojska, námořnictva a letectva (Luftwaffe), bylo nezbytné vytvoření zastřešujícího velení. A generální štáb armády byl příliš zatuhlý v tradičním přemýšlení na to, aby mohl takovému úkolu dostát sám. V této otázce měli Blomberg, Keitel a Jodl modernější názory než Beck.

Z korespondence je jasně vidět, že šéf oddělení na ministerstvu přemýšlel „ředitelsky“. Také je ale vidět, že velmi trpěl neustálým propadem Německa. Sázel na říšského ministra Brüninga a později na Papena. Národní socialisté v něm nevzbuzovali důvěru. Dopisy jeho ženy dobře jeho postoj prozrazují. Těžká krize německého zemědělství, která přišla roku 1927, hospodářství hluboce zasáhla. Jeho otec pomýšlel na prodej Helmscherode, když krize vrcholila. Keitel jej od toho velice zrazoval a byl okamžitě připraven přijít mu na pomoc s použitím majetku své manželky.

Za zmínku také stojí, že jej jakožto plukovníka, který v roce 1931 díky vztahům mezi říšskou armádou a Rudou armádou poznal Rusko a sovětský stát, nezaujal komunistický systém, nýbrž obraz „silného státu“, ve kterém hraje – jak se domníval – hlavní roli armáda.

Keitelovým bystrým protivníkem v psaní memorand ohledně budoucího uspořádání vedení Wehrmachtu na počátku hitlerovské éry byl generál Beck, náčelník generálního štábu pozemního vojska. Ten nabyl v roce 1933 dojmu, že revoluční změny v Německu by mohly vlasti prospět. Podobně to cítil i Keitel, ačkoli velmi dobře věděl, že jeho otec v Helmscherode nový stav prudce odmítá.

Problém spolupráce s Hitlerem, problém osudu a viny, musí být svěřen až závěru. Dokud nenecháme promluvit dokumenty, bude ovšem užitečné ocitovat ještě několik obvyklých soudů na Keitelovu adresu. Anglický vojenský historik John W. Wheeler-Bennett shrnuje ve svém slavném díle „Nemesis of power“ (Londýn 1953)4 všechna obvinění z doby soudního procesu. Podle této knihy byl Keitel „potenciálním nacistou“ již dlouho před převzetím moci, jako „obskurní a nepříliš nadějný württenberský důstojník“. Na straně 429 jej Wheeler-Bennett popisuje jako „Württenberčana s evidentně podřadnými schopnostmi“ a pokračuje:
„Měl sice ambice, ale postrádal talent, jistý přirozený šarm a vychytralost, ale nikoli inteligenci a osobnost.“

Americký vězeňský psychiatr v Norimberku, Dr. Douglas M. Kelley, Keitela vylíčil v knize „22 Hitlerových mužů“ jako „pruského junkera“ a typického pruského generála, jehož předkové po sto let byli pruskými důstojníky a předními statkáři. Zcela v protikladu k Wheeler-Bennettovi však Keitelovi přisuzuje „vysokou inteligenci“, ačkoli ne tak všestrannou jako u generálplukovníka Jodla.

Další uznávaný anglosaský vojenský historik, Gordon A. Craig, popisuje náčelníka OKW (vrchního velení Wehrmachtu) Keitela ve své rovněž proslavené knize „The Politics of the Prussian Army“ (Oxford 1955)5 jednoduše jako muže bez charakteru a Hitlerova oddaného obdivovatele.

Carl Haensel, jeden z nejchytřejších a literárně nejzkušenějších německých obhájců v Norimberku, považuje Keitela ve své knize „Das Gericht vertagt sich“ („Přelíčení se odkládá“, Hamburk 1950, s. 141+144 a násl.) za typického generála. Podle něj byla Keitelova účast na procesu pro něj „službou“, nikoli vynuceným soudem cti. Pochybuje, zda za tvrdým čelem vůbec někdy mohla zasvitnout jasná myšlenka, a pokládá za možné, že chování tohoto muže se dá vysvětlit na základě jeho kadetského období.

Vysocí němečtí vojenští činitelé, kteří se později o Keitelovi vyjádřili ve svých pamětech nebo historických výpovědích, jako například generál polní maršál von Manstein, generálplukovník Halder nebo generál pěchoty Dr. Erfurth,6 mu jednoduše upírají jakoukoli schopnost, i organizační, a popisují jej prostě jako „typ pohodlného podřízeného“. Generálplukovník Halder jej nazval „pracujícím býkem“.

Historická srovnání mají tu nevýhodu, že pokulhávají. Možnost srovnávat je tu vždycky. Byl Keitel pro Hitlera jakožto náčelník OKW víceméně jen „šéfem jeho vojenské kanceláře“, podobně jako si držel svého šéfa kancléřství, prezidentské kanceláře, stranické kanceláře a osobní kanceláře? Tak to dělal i Napoleon se svým takzvaným generálním štábem: maršál Alexandre Berthier, knížata a vévodové von Neufchatel a Valangin a kníže von Wagram. Berthier, který se v roce 1814 při svržení Napoleona dal k dispozici novému francouzskému králi Ludvíku XVIII., spáchal během „sta dní“ následkem duševní rozervanosti sebevraždu.

Polní maršál Keitel řekl svému obhájci v Norimberku, Dr. Neltemu – ačkoli i jej napadla myšlenka na sebevraždu – když se jej v rámci základního výslechu pro podání svědectví otázal: „Jako německý důstojník považuji za svoji samozřejmou povinnost stát za tím, co jsem udělal, i pokud to bylo nesprávné… Zda je to vina nebo osud, nelze vždy jasně oddělit. Zdá se mi ale nemožné přenést vinu na muže v prvních liniích nebo na nižší velitele a na nejvyšších místech se odpovědnosti zbavit. To by nebylo pravdivé, ba ani důstojné…“7

V následujících oddílech knihy jsou dokumenty, některé úplné, z jiných jen úryvky. Pocházejí ze dvou hlavních zdrojů: Předně z korespondence z již citovaných spisů „Keitel 71/40“ a dopisů z velmi bohaté korespondence Keitelovy manželky s její matkou, případně s otcem nebo tchánem. Dopisy jsou uvedeny doslovně. Zkrácené části jsou označeny tečkami.

Druhým zdrojem jsou zápisky polního maršála, zapisované v době zajetí. Psal je bez jakýchkoli podkladů a rovněž mu nezbyl čas si je po sobě znovu přečíst, případně korigovat. Proto se v nich dají nalézt přirozeně i omyly, čas od času nedokončené věty nebo posuny časových událostí. Proto si vydavatel dovolil doplnit některá písmena, pro lepší čtivost vypustit některé odstavce a – kromě korektury omylů – také doplnit nedokončené věty, případně rekonstruovat zkomolená místa. Tyto pasáže jsou vždy uvedeny v závorkách, aby byly jasně odlišeny. Větší části vypuštěného textu jsou vyznačeny tečkami. Místa v originále podtržená jsou v tisku označena větším odsazením písmen (delší podtržené pasáže dokumentů jsou vytištěny kurzívou).

Zůstává obdivuhodné, jak polní maršál, pod obrovským duševním zatížením v týdnech před oznámením rozsudku a pak v očekávání provedení rozsudku, přesto zůstal ještě schopen s jasnou koncepcí popsat úsek svého života a svého konání v rozhodujících letech naší historie. Možná ale, že to byla pro muže, který si za téměř dvě desetiletí zvykl na vojenskou práci od psacího stolu, vlastně úlevná práce, neboť se tak mohl donutit na něco soustředit. Mužem pera, velkým spisovatelem, ovšem pan polní maršál nikdy nebyl. Zápisky působí poněkud těžkopádně a rozvláčně. Možná že by byl mnohé ještě opravil a přeformuloval, kdyby mu k tomu byl dopřán čas. I přesto, že barvitému líčení nevěnoval mnoho prostoru a důležitosti, je si vždy viditelně vědom faktů a popisuje své myšlenky. Na to je třeba při četbě jeho poznámek vzít ohled.

Vydavatel

Hamburk, 15. března 1961

1 K dějinám rodiny Keitelových a panství Helmscherode viz knihu německých rodokmenů (Deutsches Geschlechterbuch – Niedersächsisches Geschlechterbuch Bd. 4) Görlitz 1938, obr. 102, s. 391 a násl. Wilhelm Gumbrecht: Beiträge zur Ortsgeschichte von Helmscherode (rukopis strojem 1935), Günther Meyer: Helmscherode, Geschichtliche Darstellung (rukopis strojem 1947) – (oba materiály v majetku rodiny Keitelových). Dále Keitelovy dokumenty 1871–1940 s doklady k panství a rodinné doklady a korespondence, citované jako akta „Keitel 1871–1940“, rovněž tak záznamy generála polního maršála Keitela, započaté v roce 1945, sahající až do prvních válečných let 1914 „Notizen für meine Lebensgeschichte“ (Věznice Norimberk, 317 Folio strojopis), které měly být podkladem pro sepsání pozdějších pamětí.

2 Srovnej se stranou 448 a násl., dále Keitelovy výslechy v Norimberku 10. 10. 1945, 1040–1305 Thomasem J. Doddem „Hitlers last days in Berlin“ v Nazi Conspiracy and Aggression (Washington 1948), Suppl. B, s. 1275 a násl.

3 Advokátní spisy Nelte (originály / osobní dopisy).

4 V Německu vyšlo jako Die Nemesis der Macht (Düsseldorf 1954).

5 V Německu jako Die preußisch-deutsche Armee 1640–1945. Staat im Staate (Düsseldorf 1960).

6 Srovnej Manstein: Aus einem Soldatenleben (Bonn 1958), s. 111, 288, P. Bor: Gespräche mit Halder (Wiesbaden 1950), s. 114 a násl., W. Erfurth: Geschichte des deutschen Generalstabes 1918–1945 (Göttingen 2. Aufl. 1960), s. 199.

7 Advokátní spisy Nelte.

2.

Dopisy zlet 1914–1935.
Rodinná korespondence8

Wilhelm Keitel otci9 (polní korespondenční list)

… [nečitelné]… 1. 9. 14

„Druhá velká bitva uSt. Quentinu je za námi, byly to tři dny nepřetržitého boje, který ustával jen na pár hodin vnoci. Boží milost přinesla šťastné vítězství našim zbraním, Francouzi ustupují kPaříži. Vtěchto týdnech jsme již hodně dokázali ataké hodně prožili. Vbitvě uNamur jsme vneděli 23. 8. měli těžké ztráty kvůli protivníkově promyšlené dělostřelecké palbě, vníž jsme vydrželi 9 hodin.– Počasí je akorát teď nádherné, myslím na Tebe ana sklizeň, kterou právě díky přízni počasí zvládneš sklidit ipřes nedostatek lidí akoní…“

Lisa Keitelová matce

Wolfenbüttel, 11.10. 1914

„…Prý se připravují velké věci. Wilhelm se otom dozvěděl vHannoveru10 apíše velmi nadějně. Kdyby tak Holandsko skutečně vyhlásilo válku Anglii. Ten hloupý král Belgičanů11, který se nechává přemlouvat Angličany, aby své hlavní město bránil dále, ikdyž je to beznadějné.– …“

Tchánovi (polní korespondenční list)

Fresno, 10 km severně od Remeše, 13. 10. 14

„Svelkou chutí si právě vytahuji jeden zTvých doutníků, který jsem zde při svém návratu našel ve velmi dobrém stavu… Nepřítel střílí aje mu jedno, zda je den či noc, už jsme si na to během těch čtyř týdnů úplně zvykli…“

Otci (polní korespondenční list)

Conde, 27. 10. 14

[Pisatel hlásí otci propůjčení Železného kříže 1. třídy, ze kterého „je stále ještě oněmělý“, zda toto vyznamenání]…

„…Jinak se tu nic nového neděje, kéž by už tak jeden všeobecný útok učinil všemu konec…“

Tchyni (polní korespondenční list)

„Ledový palác“ (zákop vpalebné pozici), 25.11. 1914

„…Postupně se nás zmocňuje netrpělivost, tím spíše, že nám to, jak zde věčně stojíme proti sobě, přece jen začíná lézt na nervy…“

Tchyni atchánovi (dopis)

Menneville, 10. 12. 14

„…Nejkrásnějším vánočním dárkem by pro mne byl výhled na blízký konec války. Za této situace se ovšem tyto myšlenky anaděje zdají být ještě zcela nemyslitelné anesplnitelné. Vkaždém případě mám nyní dojem, jako bychom zde ve Francii zcela uvázli anení vnašich silách vynutit si vdohledné době rozhodující vítězství. Od severních Flander až po jižní Verdun se jedná všude jen očelní střetnutí, která by si, zvážíme-li mohutná opevnění našich protivníků, vyžádala strašlivé oběti, pokud bychom se pokusili prolomit útokem…

Oživotě adění zde nemáte ani potuchy. Zákopy jsou místy od sebe vzdáleny méně než 100 metrů. Často házejí naši lidé Francouzům noviny avšemožné zprávy, dokonce ičokoládu acigarety. Francouzi na nás nedávno zavolali, že bychom přece mohli nechat toho vzájemného ostřelování, načež naši odvětili, že to by Francouzi nejprve museli přestat střílet těžkou municí na vesnice, vkterých jsou umístěna naše stanoviště. Načež přišla odpověď Francouzů: Oni stím nemohou nic učinit, prý se jedná odílo Angličanů! Zatímco dnes nedaleko vesnice dopadaly těžké granáty, uspořádali jsme hon na zajíce! 5 střelců aasi 100 náhončích (od pěchoty) atd…“

Lisa Keitelová tchánovi12

Wolfenbüttel, 22.ledna 1915

„…daří se mu (tedy Wilhelmovi) zatím velmi dobře. Ty si ale nejspíše dokážeš představit, jak on, se svou náturou, všechno bere velmi vážně ajak je deprimovaný. Jeho dopisy zní vždycky tak strašně smutně ačlověk stejně nemá, jak mu pomoci…“

Otci

Hlavní stan armádního sboru, Montaigne, 11. 3. 15

„Musím Ti sdělit další velké překvapení. Můj milý pluk a4. baterie, které mi během zimy přirostly ksrdci, jsem musel velice náhle– včera– opustit. Byl jsem přeložen na pozici důstojníka generálního štábu vrchního velitelství 10. rezervního sboru ajiž jsem zde začal se svou činností. Tak se mi přece jen vyplatila má úspěšná loňská účast na cestě generálního štábu amohu amusím se ze srdce těšit ztohoto vyznamenání… samozřejmě jsem nebyl přeložen do generálního štábu, to bylo vyloučeno, ataké to bylo nemyslitelné. Přechod od dlouholetého adjutanta pluku kveliteli baterie byl těžký, ale tento druhý přechod mi předkládá ještě novější atěžší úkoly…“

Lisa Keitelová tchánovi

Wolfenbüttel, 12.března 1915

[ohledně převelení jejího muže do generálního štábu, podle údajů zjeho dopisu]…

„…Je úplně blažený. Sice ještě nemá červené nohavice13, ale ty se dají, pokud se nějak významně neshodí, očekávat velmi brzy…“

Tchánovi

Hlavní stan armádního sboru, Montaigne, 13. 3. 15

„…Nejspíše už jste se od Lisy dozvěděli, že se mi dostalo vzácného vyznamenání, asice, že jsem byl převelen jako důstojník generálního štábu kvrchnímu velitelství 10. rezervního sboru. Ty jistě pochopíš, že mi to udělalo velkou radost, ikdyž si zase musím zvykat na vážnou aodpovědnou kancelářskou práci. Zapracování je pochopitelně velmi náročné, amusím být velmi energický…“

Otci

Hlavní stan armádního sboru, Montaigne, 21. 3. 15

[pisatel gratuluje otci knarozeninám– 25.března]„…Často mne napadlo, jak to asi touhle dobou bude vypadat sválkou. Teď je tady– bohužel nejsou vidět žádné známky toho, že by měla končit…

Nakonec mi byla udělena vyznamenání, kterých jsem se ani nenadál. Mé postavení na mne klade vysoké požadavky voblastech, které jsou pro mne naprosto nové. Zatímco běžný důstojník generálního štábu potřebuje 5 let, aby mohl takto pracovat, mě sem jednoduše posadili. Do toho všeho se zapracovat, aještě ktomu za ztížených okolností, aobeznámit sveškerou potřebnou technikou se mi zdá skoro nemožné.

Ani vnejmenším mě to ale netrápí, spoléhám jednoduše na svůj zdravý selský rozum. Azbytek je již otázka svědomitosti, která mi nepřijde nijak těžká…14

Dokud naši nepřátelé nepochopí, že nevyhladovíme, apak opět dozraje žito abudeme mít nový chléb, pak nevěřím na mír. Hodně bude záležet na požehnané příští podzimní úrodě– kdyby se nevydařila, mohla by nás připravit oplody vítězství…“

Lisa Keitelová svému otci

Wolfenbüttel, 9.dubna 1915

„…Wilh. má strašně práce. Musí to zvládat po nocích, já jsem ale ráda, že se dostal ze zákopů. Včera mi psal, že to všechno záleží na vytrvalosti. Rozhodující bitvy jsou vyloučeny. Bylo by pro ně zapotřebí velkých oddílů, jenomže při roztažené frontě je nejde koncentrovat …takže se pořád doufá adoufá, anikdo neví, co dál…“

Tchánovi

Zámek Oberkirch (Alsasko), 3. 5. 15

„…Doba zapracování na mém novém místě nebyla lehká, nehledě na to, že ještě nebyl jediný den, kdy bych si mohl stěžovat na nedostatek notné dávky práce. Pokud se mi podařilo za těch 8 týdnů vsednout na koně pětkrát– kvůli uvolnění– pak je to mnoho. Jinak sedím celé dny ukalamáře…

Co se bude dít akdy lze očekávat konec, to je pro nás pro všechny vtemnotách. Zbývá jediná útěcha: Dobrá věc chce čas. UYpernu ana výšinách uCombres jsme zaznamenali úspěchy, které se od francouzských pokusů oprůlom liší tím, že jich bylo dosaženo pomocí sil, které byly dostupné na místě, zatímco Francouzi své zoufalé pokusy provádějí spodporou dalších armádních sborů. Asi to nebude přehnaný odhad, že jen mezi Champagne avoblasti mezi Mázou aMoselou Francouzi ztratili něco mezi 150000 až 200000 muži. Pokusy oprůlom vtéto fázi války stojí velmi mnoho, je to vidět na takovýchto číslech, atak nezbývá než doufat, že na něco podobného také nepomýšlíme. Podle mne by takové oběti stejně žádné rozhodnutí nepřinesly, ato ikdyby se nám nějaký větší průlom povedl, očemž pochybuji. Jen ať si Francouzi dál rozbíjejí hlavu ozeď, ročník 1916 už mají na frontě, pak přijde 1917, aaž obětují iten, nebudou moci dál abudou trvale zruinováni. Na východě se něco hýbe, ale nejspíš jsou to jen přípravy…“15

Otci

Statek Tarnagora (Halič),16 23. 7. 15

„…kde se podaří vybojovat vítězství, je vlastně jedno, hlavní je, že nějaké vítězství je, abrzy bude vybojováno rozhodnutí proti Rusku. Jsme ktomu na nejlepší cestě…

… [pisatel je nyní skonečnou platností důstojníkem generálního štábu]…

…Ačkoli se upřímně těším ztoho, co jsem– jako adjutant pluku– dokázal na frontě, méně je již vidět ají se stím neskrývám, jak těžkou práci aslužební cestu mám před sebou nyní, zejména po ukončení války, pokud ji, Bůh dej, přežiji. Mé vzdělání pro potřeby práce vgenerálním štábu je stále ještě spíše povrchní, skoro jako bych neuměl ani ABC a1 × 1. To všechno si osvojují běžní členové generálního štábu během tří let na akademii apak ještě dalších dvou let vpraxi uštábu apak to umí říkat ize spaní. Pro mě je to stále kniha zapečetěná sedmi pečetěmi. Jde otechniku, bez níž nejde spolehlivě, rychle ajistě pracovat arozkazovat. Zdravý lidský rozum aschopnost úsudku, které mne do této pozice vynesly, sice nejsou kzahození, nicméně samy osobě kutvoření skutečně schopného důstojníka generálního štábu nevedou. Zatím si tyto starosti nepřipouštím anechávám je na později araději se věnuji svému okruhu působnosti, kde potíže nemám. Nicméně později se tomu budu muset vážně věnovat adohnat to, pokud si chci své postavení udržet adostát vysokým požadavkům…“

Lisa Keitelová své matce

Wolfenbüttel, 19.9. 1915

„…Chtěla bych teď něco napsat, ale prosím, jen mezi námi: Zdá se, že je nejvyšší čas pomoci Turkům otevřením cesty ke Konstant[inopoli], jelikož se nacházejí ve svízelné situaci. Zima brzy polní tažení přeruší ana jaře začne …[nečitelné]…, hlavně Rusko snovými posilami. Pád Dardanel by byl každopádně tím nejhorším, co by nás mohlo potkat. Je velmi zajímavé si otěchto politických avojenských otázkách povídat sHentschem.17 (H. zastupoval plukovníky, dokud nedorazil vrchní velitel Mackensen.18 Zná velmi přesně poměry zdejší ina Balkáně aběhem války již vícekrát vyjednával sjednotlivými vládami…“19

Lisa Keitelová své matce

Helmscherode, 2.srpna 1916

„…Co říkáte poslední návštěvě Zeppelina vAnglii? Jsem jen ráda, že jsem to nemusela také prožívat. Myslím, že je to hrozné. Wilhelm je nadále před Verdunem, 10. rezervní sbor. Jako dosud. Píše sice trochu rozumněji, ale zdá se, že je nejen jako obvykle pod mrakem austaraný, ale že jeho nervy jsou velice napnuté. Nemůže spát astále mu buší srdce. Dělám si docela starosti. Jestliže už totiž něco takového napíše, pak to jistě nebude tak jednoduché…“

Tchánovi

Vpoli, 2.10. 2016

„…Momentálně mám neobvyklé množství práce, ani vnoci nemám dost klidného času. Doufám, že to moje nervy vydrží, stojí před nimi brzká těžká zkouška… Dobré počasí nás vojáky nijak netěší; bojová činnost úzce souvisí se sluncem, jenom za jasného počasí mohou při moderním způsobu boje startovat letadla aoperovat dělostřelectvo…“20

Otci

Bruggy, 21. 3. 18

„…Díky Bohu jsme se tuto zimu podstatně více přiblížili konci války asvelkým očekáváním se věnujeme nadcházejícímu velkému úkolu…“21

Lisa Keitelová své matce

Wolfenbüttel, 20.4. 1918

„…Snad budou naši politici trochu energičtější. Zdá se, že většina znich postupně přichází krozumu. Na západě máme jistě ještě opravdu těžké boje. Angličané jsou neuvěřitelně houževnatí. Snad brzy dobudeme Ypern. Wilhelm píše dobré věci… Přes všechnu práci mu to všechno připadá jako ticho před bouří. Nicméně 4–5 hodin spí denně jako zabitý. Jsem ráda, že při té své trudnomyslnosti může…“

Tchyni

Vpoli, 2. 7. 18

„Válka je jedinečná učitelka ohlédnutí za minulostí avýhledů do budoucna, nejen co se týče vojenských záležitostí, ale také domácího života. Živě si pamatuji na den před 4 lety, kdy jsme sLisou byli na naší krásné cestě po Švýcarsku aposlali Ti zdálky dopis knarozeninám; kdo by si byl tenkrát pomyslel, co je před námi. Ty sama ikaždý znás si vsoučasné době klademe otázku, jak to asi bude vypadat za rok? Vprůběhu tohoto dlouhého času války jsem se stal stále méně náročným, odvykl jsem si mít přání pro mírovou dobu anějaké naděje…“

Lisa Keitelová své matce

6.října 1918, Wolfenbüttel

„Dnešní neděle22 je zajisté velmi smutná. Jinak jsem ji strávila … pletením punčoch. Ani přitom se však mé naděje pro budoucnost nestaly onic růžovějšími. Ktomu je třeba říct, že pokud bude Wilson23 milostivě nakloněn, budeme tu mít vkrátké době již mír. Přes to všechno by toto byl asi ten nejrozumnější mír. Nepřátelé se neustále snaží onaše naprosté zničení, takže proč by měli najednou přestat kousek od bran? To by museli sami mít nůž na krku. Říšský kancléř24 se mi se svým klidem avěcností vlastně docela líbí. Tato nová forma vlády je jistě jedinou možnou. Horší než vláda minulá25 už stejně být nemůže. Každopádně se opírá ovětšinu. Kdo akdy vminulosti nějaké vládě takto věřil. Už za týden bude všechno mnohem jasnější. Vtakových vážných časech vnímá člověk svoji samotu dvojnásobně…“

Lisa Keitelová své matce

5.listopadu 1918, Wolfenbüttel

„…císař nám zůstane ademokratická vláda mi nevadí, pokud vní nebudou sedět lidé zU-S.26 Kancléř je podle mého názoru pravým německým idealistou amluví velmi hezky. Jenom si myslím, že je to neproveditelné. Co všechno se stalo vnedávné minulosti, je neuvěřitelné… Ráno jsem konečně dostala zas jeden milý dopis od Wilh. Většinou mi budoucnost maluje tak, že už mám strach to vůbec otevírat. Stahování acelé to všechno je pro vojsko obzvláště deprimující, zvlášť pokud má člověk takové staropruské názory…“

Lisa Keitelová své matce

13.listopadu 1918, Wolfenbüttel

„Tvé politické rozhořčení je pro mne… [nečitelné] …neopodstatněné. Jistě, imně je císaře líto. Válka by se za vlády někoho jiného jistě vyvíjela jinak. Udělal přece hrubé chyby spolu se svým oblíbencem Bethmannem.27 Musela jsem se nahlas smát, když přijel do Holandska se 60 vysokými úředníky, všichni vuniformách. Úplný on! …on se úplně odcizil světu. Vzpoura vojska není vážně pěkná. Začali sní při hodokvasu důstojníků námořnictva. Zdá se Ti to odvážné, že se ani ujednoho města nedokázalo postupovat jednotně?“28

Lisa Keitelová své matce

23.listopadu 1918, Wolfenbüttel

„…Od Wilh. mám zprávu zdevatenáctého. Dvacátého došli k1. rýnské oblasti apočítají, že po desetidenním pochodu dojdou do Weselu atam budou rozpuštěni. Odtud půjde skamarády askoňmi, amyslím, že tak 29. (?) by mohl přijít. Píše hrozně deprimovaně azhnuseně ořádění chátry, ovojácích, kteří pořád hulákají sčervenými prapory, rabují atd.– chudáci ti, kteří prožili tyhle poslední válečné týdny. Ktomu navíc starosti obudoucnost…“

Tchánovi

toho času vAhaus, 10.prosinec 1918

„Od té doby, co jsem se sVámi toho zářijového večera rozloučil, se stalo tolik smutných událostí, že člověku celé ty týdny připadají jako věčný sen, ze kterého se pak probudil zase do normálního stavu.

Vnoci z27. na 28.září (1918) jsem tehdy dorazil ksmrti unaven do Brugg. Ani ne hodinu poté, co jsem dorazil aještě se neuložil ke spánku, vypukla velká bitva ve Flandrech, následkem které jsme pak ustupovali, po krocích svelkými přestávkami abez větších ztrát na lidech. Před Antverpami, které měly být amohly být drženy, jsme pak zažili revoluci. Vtomto městě, kde se po vyklizení flanderského pobřeží již po celé týdny poflakovaly tisíce námořníků, nalezla rudá revoluce nejlépe připravenou půdu, navíc posilována zvlasti…

Takže itady se mohlo námořnictvo chvástat, že na frontě zahájilo generální stávku. Ty dny, kdy se rozpadla disciplína, získaná čtyřmi lety vítězných bitev, jsou knezapomenutí. Sám si uděláš opoměrech zde představu, jen když Ti povím, že jsem kvýkonu své služby potřeboval povolenku vojenské rady amusel jsem se rozhodnout, že si na auto vyvěsím rudou vlajku. Jinak by mne odzbrojili, vzali by mi kokardu ivýložky azauta by mne vyhodili…

Návrat zBelgie během 14 dní se 170000 muži, kteří byli podřízeni vrchnímu velitelství námořních sborů, patří knejtěžším manévrům, jakých jsem se účastnil. Ipřes nedobrou morálku mnoha vojáků astím spojené těžkosti však celá věc proběhla poměrně hladce, stejně jako další pochod za Rýn, který naši poslední muži překročili hodinu před zavřením brány, 30.listopadu. Po přechodu Rýna začala teprve opravdová starost, protože každý se chtěl jako první dostat do domu. Kdo zná pořádek ařádnost coby symbol německého vojáka, zažíval své nejsmutnější vojenské dny, ikdyž se toho všeho snažil držet stranou.

Díky Bohu jsme ale ještě zdraví astále dosti mladí, atak můžeme znovu vybudovat, co bylo za pár dní zničeno nesmyslnou hloupostí. Věřím, že uspořádáme národní shromáždění apostavíme opět životaschopný stát, který se vypořádá snásledky války arevoluce.

Naše činnost zde spočívá vodsunu několika divizí, který ještě potrvá 2–3 týdny. Pak proběhne demobilizace vrchního velení do Wilhelmshavenu. Co snámi bude, je zatím nejasné. Dávám si pozor na unáhlené loučení sdůstojnickým povoláním, ikdyž jsem pevně rozhodnut mu vdohledné době říci na shledanou navždy…“

Lisa Keitelová svým rodičům

22.prosince 1918, Wolfenbüttel

„…Hlavní mou radostí je pochopitelně to, že je Wilh. doma. Náhle tu byl vpátek večer. Jsem převelice ráda, že není, jak jsem se obávala, vnějaké depresi, nýbrž že je rozumný. Spousta mužů je zde totiž kvůli poměrům vBraunschweigu úplně vyřízená.29 Žádné závěry stejně před Národním shromážděním nemá cenu dělat…“30

Lisa Keitelová své matce

23.2. 1919, Wolfenbüttel

„…Dnes jsem od Wilhelma dostala velmi uklidňující dopis zBerlína. Je svelitelem na ministerstvu války na jednáních obudoucnosti armády…“

Otci

Štětín, 22. 3. 19

„Když jsem vtento den před rokem směřoval své myšlenky zbojiště kdomovu amyslel na Tvé nadcházející narozeniny, zrovna jsme byli všichni pod dojmem veliké ofenzívy na západě, velké bitvy ve Francii, na vrcholu naší vojenské síly. Kdo by si byl tenkrát pomyslel, že dnes nám bude chybět síla ktomu, abychom byli schopni zastavit ty nestydaté polské balíky, nemluvě osíle nastolit si pořádek ve vlastní zemi. Mým přáním je jen to, abys ve své samotě nemusel myslet na více bídy, hanby anásledků převratu než na ty, okterých čteš vnovinách. Obávám se však, že radikalismus, či spíše komunismus, tolik pěstovaný apodporovaný vBraunschweigu, hrozí dokonce ivtomto nejtišším koutě někdejšího vévodství. Už se člověk pomalu stydí ktomu přiznat se, že je zBraunschweigu…

…Je to teď právě 6 týdnů, co jsem nastoupil do služby uvrchního velitelstvíII… Vojenská služba za dnešních poměrů vyžaduje ohromnou dávku sebezapření apouze vrozený pocit povinnosti, pěstovaný vtradičním duchu, dokáže zaručit, že člověk odhodí všechny osobní ohledy anázory, aby pomáhal, dokud je ještě naděje, že je možné zabránit tomu nejhoršímu– bolševismu. Jak vážné toto nebezpečí je, jsem mnohem více uviděl zde, ve východní marce, když mi zde leží vrukou příprava opatření na obranu. Občas mne napadá, že ani tohoto nebudeme ušetřeni amožná ani naši nepřátelé, Anglie sFrancií. Snad to překonáme, aaž tato vlna přejde knašim nepřátelům, snad se tím znovu povzneseme. Vypadá to pravděpodobněji, než že se kdy povzneseme za podmínek, které nám ukládá tenhle uzavřený mír…“

Tchánovi atchyni

Štětín, 23. 3. 19

„Dnes mám jako důstojník zpovolání tu radost, že nesmím opustit vrchní velitelství ani na 24 hodin, atak si dělám radost alespoň svátečním dopisním papírem…

Naděje, že by se ochrana hranic proti Polsku mohla vdohledné době ukončit, atak přivést ke konci imé zdejší působení, se bohužel kvůli přerušení vyjednávání vPoznani nesplnila. Vcelku vzato bychom měli být rádi, že jednání ztroskotala, jelikož zástupci naší vlády31 byli ochotni souhlasit subohými ústupky. Necítím se tu zrovna dvakrát šťastný, protože mé nasazení zde je podle doslovného znění rozkazu přechodné adélka jeho působení může být podle okolností krátká nebo– bohužel– také velmi dlouhá. Co to ale znamená při dnešních poměrech ve vlasti…

Čtyřtýdenní pobyt na frontě vzápadopruském městečku Německé koruny byl vlastně velmi milý, byl jsem tam raději než zde, nehledě na to, že se tam dá žít lépe alevněji…

Je mi velmi líto, že musím nyní nově odjet na nejvyšší velení armády32 do Kolbergu… Role, kterou tam starý polní maršál hraje, je velmi smutná; je smutné, že se propůjčil kpřevzetí tohoto ztraceného postu. Stejně nedokáže pozvednout na duši skleslý německý národ aani obnovit hranice říše na východě shordami, které stejně nejsou žádnými vojáky…“33

Otci

Wolfenbüttel, 20. 1. 25

„Kostky ohledně mé další vojenské budoucnosti byly vrženy, jak jsem se dozvěděl včera vosobním dopise zŘíšského ministerstva obrany– zatím však pouze důvěrně. Prvního února si opět obléknu uniformu generálního štábu abudu působit ve vojenském úřadě (oddělení organizace armády)…“34

Lisa Keitelová své matce

Berlín, Kurfürstenstr. 85, 16.květen 1925

„…Unás už je zase rušno, Wilhelmova strašná nervozita tu vše prostupuje aje nepříjemná, tudíž se každý kouká někam klidit. Mnohem lepší je někam se schovat do klidu. Pořád mu vhlavě straší fixní ideje. Je nervózní anepřestane to dříve, dokud nebude mít hotové přípravy na cestu.35 Pokud nesedí vkanceláři od půl deváté do šesti, pak bez radosti zjídla zhltne něco doma apak zas zamíří před ty proklaté mapy, až do noci… Nic stím nenadělám, jen se jej snažím nerušit…

Velice milí jsou manželé Keitelovi sdcerou.36 Už jsme je viděli vícekrát… Wilhelm zatím nemá žádný čas. Cesta mu začíná 15.června…“

Otci

Berlín, 12. 10. 25

„…Od mého návratu sem jsem zcela přetížen prací, domů se nevracím dříve než před šestou nebo mezi půl sedmou asedmou adoslova do noci nad tím sedím. Jen doufám, že to takhle nepůjde celou zimu…“

Lisa Keitelová svému tchánovi

23.leden, 1926, Berlín

[oWilhelmovi] „…je to takhle úděsné. Od osmi do sedmi apak zase od osmi do dvanácti vnoci. To nemůže vydržet. Pak se mu ještě ojeho práci zdá, takže nemůže spát. Momentálně musí dohlížet na své staré místo ina to nové, které teprve vzniká, respektive které musí on vypracovat. Hrozně nadává, má velmi špatnou náladu, teď chce přestat jíst, protože dosti ztloustl…“37

Otci

Berlín, 21. 2. 26

„…Vneděli vpoledne jsem již seděl ve vlaku přes Štětín do Pomořanska, odkud jsem se vrátil až ve čtvrtek. Měl jsem tam také příležitost hovořit se zemědělci. Žito abrambory, hlavní plodiny této oblasti (kraj Schlochau) se tam vcelku vydařily, jejich ceny jsou ale hluboko abrambor se vůbec nemohou zbavit. Situace mnoha statků je katastrofální. Už ztoho začínají vyvozovat důsledky aplaty již poklesly o30 %.

Vrátil jsem se sem achápu, že si své nové místo musím vybojovat. Což mi nikdo neusnadní. Vždycky je to pro člověka těžké dostat se do správné formy, když je na něho pohlíženo jako na přebytečného dotěru, který práci jen zdržuje…“

Lisa Keitelová své matce

Berlín, 23.února 1926

„…Doufejme, že W(ilhelm) bude mít takovéto cesty často, protože si při nich vždycky dobře odpočine. Že kolosálně ztloustl? Začal kvůli tomu málo jíst. Je celý spokojený… Zítra večer budeme mít návštěvu: pana von Stülpnagela, Wilh. nástupce,38 amajora Preua se ženou.39 Baron Bistram40 smanželkou bohužel návštěvu odřekli. Posledně jmenovaný je nesmírně milý člověk, Wilhelmův pomocník. Často si telefonujeme. Ten druhý, také spolupracovník, velmi chytrý…“

Lisa Keitelová své matce

Berlín, 11.března 1926

„W. je na večeru generálního štábu. Když jsem všechno vkrátkosti popsala, chci Ti teď něco ještě vyprávět onedávném večeru. Byl to jakýsi ples, se 60 lidmi, prostory byly nádherné…41 obrovský sál se stolem, který měl tvar podkovy. Všude po stěnách ohromné obrazy, většinou velitelů různých jízdních pluků. Mezi nimi také mnoho obrazů císaře… Obsluha na sobě měla bezvadné livreje avšechno bylo luxusní, nejkvalitnější stříbro… Rovněž dost lidí. Vlastně to byla rozlučková večeře pro W. T. 2. Je na vojenském úřadě… Toto T2 vede pan podplukovník von Bonin…“42

Otci

Berlín, 16. 11. 26

„…Výměna náčelníka vedení armády, která pro nás může znamenat dalekosáhlejší důsledky, než by se mohlo na první pohled zdát, je velmi, velmi mrzutá.43 Pro mne nový režim znamená mnoho práce, jelikož nový náčelník musí zavést mnoho nových oblastí práce aproblémů…“

Otci

Berlín, 2.1. 1927

„Dnes je poslední klidný den oslav. Se starostmi hledím na další vývoj věcí ohledně říšské armády aiohledně vnitropolitických rozhodnutí asestavení nové vlády.44 Říšská armáda při tom hraje velmi důležitou roli. Pravicová vláda pod vlivem německých nacionalistů se čekat nedá, akoalice Stresemanna45 se Scheidemannem46 patrně nechá padnout Centrum iLidovou stranu při požadavcích socanů. Takže se zdá, že tvorba vlády se ocitla na úzké lávce abude se muset utvořit malá koalice ze středu. Přitom nejspornější je post říšského ministra obrany.47 Ve hře jsou velmi mocné síly, které chtějí za každou cenu zastavit Geßlera. Možné to ale je pouze vpřípadě, když mu budou na naše náklady odebrány těsné avážné vazby, které stojí proti dosavadnímu systému von Seeckta akteré jsou pro budoucnost armády ajejí vnitřní struktury životně důležité. Budeme mít velmi důležité porady 4. nebo 5. pod vedením Heye. Mému generálovi48 amně toto dělá velké starosti, protože se obáváme, že na nejvyšších místech je ochota kústupkům, které jsou podle našeho názoru začátkem konce…“

Otci

Berlín, 12. 2. 27

„…Až bude, doufejme na delší dobu auspokojivě, překonána vládní krize. Unás doma jsme se bohužel zprvní krize ještě nevzpamatovali. Stále není jisté, zda náš nový nadřízený49 bude schopen věci zvládat vytouženým způsobem. Tento nejasný stav přirozeně vše velmi zpomaluje, zvlášť vmé pracovní oblasti, amé služební povinnosti na mne mnohdy velice tlačí, zvlášť když ve hře je tak mnoho. Při tom hraje roli imé vlastní služební využití. Vedoucí posty na ministerstvu postupně přecházejí do jiných rukou. Plukovník von Stülpnagel50 je od 1. 2. šéfem personálního úřadu, od 1. 3. nastupuje Blomberg51 do vojenského úřadu abude se zapracovávat jako nástupce mého generála. Bodewinův52 „Ia“ spolupracovník53 se stal šéfem mého starého oddělení T2. Imně bylo naznačeno, že mé služební místo bude zrušeno abudu opět přesunut jinam. Bylo mi nabídnuto vnejbližší době místo na frontě, sčímž jsem sradostí souhlasil. Ikdyž jsem byl ujištěn, že má činnost vbezprostřední službě generálu Wetzellovi má plné uznání, je pro mne přesto těžké se znovu stěhovat po třech letech působení zde aznovu, již potřetí se zapracovávat někde jinde. Bylo mi nabídnuto oddělení 6. dělostřeleckého pluku vHannoveru…“

Lisa Keitelová své matce

Berlín, pondělí 14. 2. 27

„…Vyhlídky na naši budoucnost nejsou zrovna růžové. Vše je již obsazeno… Wilh. bude pravděpodobně tedy muset zpět na své místo na T2. Samo osobě by to bylo velmi pěkné, kdyby tam nehnízdil velice nesympatický paličatý major, kterému by W. seděl přímo před nosem… Dokážeš si představit, jak černě to zase W. vidí…“

Otci

Berlín, 21. 3. 27

„…K1. 4. odchází zmísta šéfa vojenského úřadu můj nadřízený, generálporučík Wetzell,54 ajeho nástupcem bude plukovník von Blomberg. Doufám, že tato změna přinese konečně také jasno do mé práce. Od odchodu Seeckta tu panuje naprostá nejasnost, jaký cíl by vlastně má práce měla sledovat. Zcesty je třeba odstranit nekonečné těžkosti spolitikou. Nesmírnou práci, spoustu vzteku azklamání mi tak způsobuje nejen změna šéfa, ale také ostatní poměry.

Nicméně je velmi příjemné, že prozatím mohu na základě naší dlouhodobé spolupráce adobrých vztahů sBlombergem dobře pracovat55 aže naše názory se vhlavních rysech shodují. Musel se však rozhodnout aodstranit mé místo, které bylo prakticky ještě vedoucím místem ušéfa T. A., apřesunout mne do oddělení armády (T1). Vsoučasné době je na mne zcela odkázaný amusí mu být jasné, že odstranění mého místa pro něj neznamenalo zjednodušení, nýbrž naopak zkomplikování vedení úřadu. Inu, každý musí zmoudřet svými vlastními zkušenostmi anapáchanými škodami!…“

Lisa Keitelová své matce

Minden, 15.září 1929

„…Wilhelm pořád hovoří otom, že ho brzy převezou do vězení, čímž myslí Říšské ministerstvo obrany…“56

Otci

Berlín, 8.12. 1929

„…Celý den vysedávám na ministerstvu, ani už mi nepřijde, že bych někdy zBerlína na chvíli odjel. Služebně tu poměry bohužel nejsou úplně jednoduché kvůli změně šéfa úřadu.57 Pro mě už je to čtvrtý šéf úřadu, kterému se musím přizpůsobit, dokážeš si představit, jak lituji odchodu generála von Blomberga, se kterým jsem tenkrát, když úřad převzal, tak rychle nalezl širokou shodu…“

Otci

Berlín, 23. 3. 30

„…Jsme tu teď pod tlakem rozhodujících jednání orozpočtu aročním hospodaření. Zdá se, že po obětování zájmů námořnictva, po seškrtání 25 milionů, bychom mohli návrh hospodaření bez větších potíží prosadit. Ten bačkora říšský ministr financí58 si ovšem pod tlakem socanů netroufá proti neslýchaným nárůstům výdajů na nezaměstnanost. Zdá se, že tento stav, kdy si nikdo nedovolí odstranit škody astrádá dál, odpovídá teorii, že sociální pojištění se nechá vyškvařit ve vlastní šťávě vnaději, že si samo najde cestu kvlastnímu uzdravení.– Na jedné straně je sice často slyšet, že tato vláda po odsouhlasení59 Youngova plánu pukne, ale také se mluví hodně otom, že Hugenbergovo60 chování znemožnilo vytvoření pravicové vlády, kterou by si Centrum představovalo. Ministři, kteří jsou zčásti chápaví avidí příčiny vší bídy, jsou však natolik závislí na svých politických stranách, že je jakákoli pořádná politika budování armády nemožná…“

Otci

Berlín, 30. 3. 30

„Od doby, co jsem tam před 8 týdny byl, vypadá svět značně jinak61, člověk se znovu odvažuje doufat, že snovým jarem nastanou pro Německo lepší časy. Sesazení socialistické vlády62 bylo nevyhnutelné, pokud jsme chtěli sanovat hospodářství, finance apomoc nezaměstnaným. Teď už tu straší vlastně jen Hugenbergovy blázniviny, pokud si ovšem sám nevšimne znamení doby apozvolna nepřestane se svým umíněným odmítáním…“

Otci

Berlín, 2. 3. 31

„…Na ministerstvu jsme vočekávání vyjednávání orozpočtu. Bohužel nemůžeme podporovat pravici. Pokud chování Hugenbergovy strany je nejvyšším projevem politické moudrosti, pak už nám může být pouze líto následků, které tito škůdci způsobí. Asi nám nezbyde než začít doufat vsocany, což je ale hodně pochybné apolitováníhodné. Agrární reforma říšské vlády je touto pasivitou pravice ještě více ohrožena, nehledě na ústupky, které bude muset vláda dělat, ikdyž by chtěla a uměla konat lépe…“

Otci

Berlín, 10.5. 1931

„…Doufejme, že Schiele63 zařídí, aby letos při začínající sklizni pokles na burze zase všechno nevyhodil oknem. Mám před sebou zprávu jednoho bývalého důstojníka zvýchodního Pomořanska otamější hospodářské katastrofě. Vkraji Schlochau letos na jaře bylo skoro ze dne na den 43 statků orozloze 46 jiter postaveno pod nucenou správu, vkraji Lauenburg se ktomu teď vkvětnu navíc přidalo dalších 20 podniků orozloze asi 35000 jiter. To se snad ani nedá pochopit…“

Otci

Berlín, 21.8. 1931

„…Na začátku září nejspíše– společně sBodewinovým šéfem64– podniknu cestu na ruské manévry na Ukrajině, které se budou konat mezi 10. a20.zářím. Doufejme, že přitom také uvidím něco ze země anějaké lidi…“

Otci

Berlín, 5.9. 1931

„…Momentálně podnikám poslední přípravy kodjezdu na zahraniční cestu do Ruska společně sšéfem T1 aT4,65 spolu sdoprovodným důstojníkem jsme tedy 4cestující. Cesta potrvá od 10. do 25.září, tedy dobrých 14 dní. Při kontinentálním počasí nám lidé radí, abychom pamatovali na velké vedro alehké oblečení. Po letošním bezútěšném německém létu si to ani neumím představit…

Finanční tíseň66 převrací inaše plány67 aničí organický vývoj naší již beztak politicky neúnosně zúžené armády. Poté co jsme již celá léta ve správě armády výsostně šetřili, abychom mohli opět sehnat to nejnutnější (zbraně amunici), jsou nyní úsporná opatření ministra financí68 pro nás naprosto nezvládnutelná. Nejde se přece jen tak rozhodnout, že se odbourají výdaje, jelikož pak by hrozily sociální následky revoluce atoho se ještě dnes děsíme!!…“

Otci (pohlednice)

Moskva, 18. 9. 31

„…Je zde kvidění mnoho poučného azajímavého! Včera večer pozvání na velvyslanectví.69 Návrat nejdříve za 10 dní…“

Otci

Berlín, 29.9. 1931

„Dnes dopoledne jsem se vrátil ze své cesty po Rusku, která včetně cesty tam azpět trvala skoro 3 týdny. Zažil jsem tam výjimečně zajímavé apoučné dojmy nejen zvojenské oblasti, ale ico se týče hospodářství. Velice lituji, že Ti nemohu vyprávět zještě čerstvých vzpomínek otom, co jsem viděl. Hlavní znaky by se daly ve stručnosti popsat takto:

a) Nesmírná rozloha prostoru.

b) Přítomnost všech myslitelných surovin jako předpoklad nezávislé ekonomiky.

c) Neotřesitelná víra vbudování apětiletý plán.

d) Na maximum vypjaté pracovní tempo.

Západní, tedy evropské Rusko je jedno veliké staveniště!

Každé správní odvětví má svůj pětiletý plán, který chce vsoutěži splnit ještě dříve. Peníze nehrají roli. Kolektivizace zemědělství postupuje překvapivě rychle, kdo nechce ihned dobrovolně, je přinucen obcí pomocí zdanění. Hospodářské dvory jsou zařizovány jako kolektivní hospodářství podle moderních hledisek, jako první se usiluje ovelkorysé pěstování prasat, které již vpříštím roce bude fungovat. Mechanizace zemědělství je dalším cílem, výroba potřebných strojů již začala.

Víra vdosažení moderního hospodářství vprůmyslu azemědělství scílem proniknutí adumpingu na světových trzích poté, co se podaří nasytit vlastní obrovskou potřebu doma, je skoro jako náboženské přesvědčení ažene lidi do ohromných výkonů. Protože stát se snaží vyrábět snejnižšími platy abez zadlužení, může vyrábět nedostižně levně. Přitom si je vědom velkého opotřebení vdůsledku nesprávného zacházení anedostatku nejmodernějších továren. Trumfem je ale harmonická práce, která dosti dobře pasuje ke komunistické ideologii. Jen ten, kdo pracuje, má právo žít, kdo pracuje dobře, má právo na lepší život, kdo nepracuje, je bez dalších ohledů ponechán, ať umře hlady. Nezaměstnaní neexistují, zato je zde nedostatek pracovníků vprůmyslu, ipřesto, že vněm hodně pracují iženy.

Rudá armáda je jádrem státu, miláčkem komunistické strany aodrazovým můstkem knejvyšším úřadům ve státě. Příslušná propaganda je nesmírně šikovná aúčinná.

Na větší podrobnosti bohužel nemám čas…“70

Lisa Keitelová své matce

Berlín, 5.března 1932

„…Snad se doma nehádáte opolitice. Ve čtvrtek zde unás byla Elisabeth Schänheizová71 se svou matkou. Bylo to úžasně milé, až na samý konec, když jsme začaly probírat volby. Je nadšenou zastánkyní Hugenberga ajá tohoto zatvrdlého arogantního prolhance nenávidím. Volím na jistotu starého dobrého Hindenburga.72 Postará se opořádek ařád. Pokud přijde pravice, jistě vypukne občanská válka azhroutí se iposlední jakýs takýs klid… Mimochodem, je pravda, že Hitler73 velmi chytře říkal, abychom všichni volili Hindenburga… Hugenberg podkopal jedinou možnost, aby všechny strany volily Hindenburga. To zase onás bude obrázek vzahraničí…“

Lisa Keitelová své matce

Berlín, 13.března 1932

„Dnes je ten slavný den voleb, ať zněj vyleze cokoli… Proslov starého Hindenburga, který si mimochodem napsal sám, byl velmi silný. Bylo slyšet, jak vněm roste hněv, když se ohrazoval proti lžím. Fámy odnešním ránu vMagdeburku– že prý měl mrtvici azavolal si klůžku Hitlera– jen vykreslují stav nízkosti, vjakém se národ nachází…“74

Lisa Keitelová své matce

Berlín (datum neudáno)75

„…Snad si nemyslíš, že na poměrech může pravicová vláda něco změnit? Ach, tenhle německý národ. Legrační je, že máme skoro samé pravicové ministry. Hněv se ale snáší na chudáka Brüninga, který ve skutečnosti ledačeho dosáhl. Volby říšského prezidenta jsou úplná opičárna… Snad ještě nevypuknou nepokoje, když začnou ti přiblblí nacisté…“

Otci

Berlín, 10.7. 1932

„Podílíme se, tedy moje oddělení, na těch všelijakých problémech, které se snaží podporovat kurz nové vlády76, jako je třeba ‚dobrovolná práce‘, vojenská výchova mládeže, program zaměstnanosti atd. To mne vede kčastým rozhovorům na jiných ministerstvech astojí mnoho času. Ženevská jednání77 jsou před odročením, přirozeně bez nějakého reálného výsledku, pro nás je situace těžká, neboť jsme se nechali na začátku jednání zadupat anepředložili jsme otázku rovnoprávnosti. Teď se to dá jen těžko dohnat.“

Lisa Keitelová své matce

Berlín, 27.srpna 32

„…Co se asi ohledně vlády dnes avpondělí rozhodne?78

Knacistům mám málo důvěry. Už teď je přece docela dobře uklizeno. Pořádání ‚Dne ocelové přilby‘ (Stahlhelmtag) jistě zase přinese krev na ulicích.79 Doufejme, že už brzy bude zakázáno to nošení uniforem, je jedno jakých…“

Otci

Berlín, 28.8. 1932

„…Stejně tak, jak zajímavé apodnětné jsou letos vlétě události uvnitř inavenek Německa, tak jsou také rozsáhlé problémy apráce, kterými se musíme zabývat.80 Závěry zŽenevy, současné diplomatické tajné [nečitelné: dohody?] o‚rovnoprávnosti‘ každého prezidentského kabinetu, drzosti S. A.81 vůči Wehrmachtu, otázka Pruska– to vše má pochopitelně dopad na práci všech ministerstev, aže my, tedy říšský ministr obrany,82 stojíme vcentru celého dění, otom už ví skoro celý svět…“83

Lisa Keitelová své matce

Berlín, 26.března 1933

„…nacistkou se sice nikdy nestanu, ale potom, co jsem slyšela Hitlera, vládní prohlášení vPostupimi … jsem zjeho osobnosti naprosto nadšená. Ten muž by mohl být naším Mussolinim…“

Otci

Berlín, 1.května 1933

„Dnešní ‚Svátek národní práce‘ je ipro mne dnem odpočinku od ohromného nákladu vnitroněmeckých událostí, na nichž se podílíme. Zatímco na zahraničněpolitické scéně musíme obzvláště vŽenevě84 tvrdě bojovat, vnitropolitické poměry tlačí na svobodu armády. Armádní spolky se pochopitelně snaží všemožně ignorovat všechna omezení. Nemají skutečný význam zvojenského hlediska, ale vzahraničí jim připisují (ikdyž vědí, že to tak není) úplně jiný význam, zcela neodůvodněně. Je nám předhazována nečinnost aměkkost– samozřejmě zneznalosti faktů– aocitáme se vnejslabší pozici, ze které bychom mohli zabránit ztrátě důvěry ve Wehrmacht ajejí vedení. Vúterý po Velikonocích jsem seděl tři hodiny uBlomberga,85 abych mu podal posudek na situaci ana varianty jejího možného vývoje.

Dokáži si představit, sjakými smíšenými pocity asi pozoruješ dnešní oslavy, apřece je třeba říct, že pro velká města, jako například zde pro Berlín, je oslava 1. máje důvodem kvíře lidí, že bylo dosaženo vítězství nad Rudou internacionálou…“

Lisa Keitelová své matce

Berlín, 18.května 1933

„…Jsme zde velmi napjatí ze všech politických událostí. Co asi teď bude vŽenevě po poslední téměř fenomenální Hitlerově řeči.86 Každý jeho projev je umělecké dílo, tak jasné avěcné astakovým nadhledem, kterého by se uněj člověk nenadál. Navíc na všech ministerstvech se pracuje na plný výkon. Wilhelm včera měl velkou řeč před všemi vedoucími nacistů aOcelové přilby (Stahlhelm)!…“

Lisa Keitelová své matce

Helmscherode, 5.července 1933

„…Wilhelm se včera ráno vrátil zReichenhallu, z velkého zasedání vedení SA, které na něj velmi zapůsobilo.87 Úplně omládl aje tak energický. Delší dobu hovořil sHitlerem, byl uněj vdomě aje zněj přímo nadšený. Oči mu prý svítily ajak ten člověk mluví…“

Lisa Keitelová své matce

Brémy, 10.září 1935

„…Omanévrech jsi asi četla. Wilhelm byl velmi spokojený, velmi zajímavě vyprávěl orozhovoru sHitlerem ajeho rozdílných názorech. Jinak je jeho budoucnost jeho odpovědností… pokud si získá důvěru armády. Věčné zápasení není lehké. Jeho pozice je příliš nevděčná..“88

8 Poznámka vydavatele: Následující dopisy pocházejí ze dvou zdrojů, jednak ze záznamů omajiteli panství Helmscherode Carlovi (otec) aWilhelmu (syn) Keitelových, který obsahuje dokumenty zlet 1871–1940 (Akte Keitel 71/40), azvelmi bohaté korespondence paní Lisy Keitelové, rozené Fontaineové, s její matkou, Annou Fontaineovou, rozenou Bergeovou (pozůstalost, korespondence LK). Druhým zdrojem jsou dopisy generála polního maršála tchánovi atchyni. Všechny dopisy jsou psané ručně, inkoustem, tužkou nebo přes kopírovací list. Vdopisech otci je většinou oslovení „Milý otče“ avpodpisu „Tvůj věrný syn Wilhelm“. Adresátem je buďto majitel statku Carl Keitel vHelmscherode (1854–1934), otec, tchán, Armand Fontaine (1845–1920), nebo pokud se jedná odopisy jeho manželky, Lisy Fontaineové (1887–1957), ty jsou adresovány její matce, Anně Fontaineové, roz. Bergeové zHederslebenu uMerseburgu (nar. 1856). Značná část všech dopisů polního maršála otci se zabývá rodinnými otázkami, hospodářství vHelmscherode, nákupu koní apod. Upisatele převládá zájem ozemědělství, koně, lov arodinné záležitosti. Velmi početné dopisy Lisy Keitelové se věnují hlavně rodině, jen málokdy jiným tématům. Poskytují však velmi dobrý pohled do duše jejího muže, ještě než se stal náčelníkem OKW. Veškeré materiály jsou majetkem rodiny Keitelových.

9 Dále jsou zde dopisy nadepisovány pouze „otci“, popř. „tchánovi“ apod.

10 Wilhelm Keitel, nadporučík 46. dělostřeleckého pluku, byl vzáří 1914 zasažen střepinou granátu do pravého předloktí abyl poslán na zdravotní dovolenou do vlasti (srov. spisy Nelte / Keitelův životopis, zápis z10.10. 1945).

11 Albert I., král Belgie (nar. 1875), vládl vletech 1909–1934. Dále zmiňované město není nejspíše Brusel, nýbrž dlouhou dobu bráněné Antverpy (pozn. vyd.).

12 Akta Keitel 71/40. Příjemcem dopisu je statkář Carl Keitel vHelmscherode.

13 Myslí se tím karmínově rudé lampasy na kalhotách, které označovaly důstojníky generálního štábu.

14 Následuje popis návštěvy vrchního velitele 7. armády, generálplukovníka von Heeringena (Keitel: „Už to není žádný mladík.“) Dále jmenuje svého velícího generála, generála von Ebena, arovněž náčelníka štábu, plukovníka hraběte Waldersee (pozn. vydavatele).

15 Toto je napsáno sohledem na francouzské pokusy oofenzívu uChampagne od února 1915, které vprostoru Perthes-Tahure byly prvním příkladem bitev oprůlom spomocí velkého materiálu, za podpory masívní palby dělostřelectva (pozn. vydavatele).

16 Dopis pochází ze dnů velké letní ofenzívy vroce 1915 vHaliči, které se účastnil kapitán generálního štábu Keitel vrámci německé „jižní armády“ pod velením generála von Linsingena (pozn. vydavatele).

17 Richard Hentsch (1869–1918), vletech 1914/16 podplukovník ašéf zpravodajského oddělení generálního štábu pozemního vojska, známý svou rolí vbitvě uMarny vzáří 1914. Tehdy vroce 1915 byl pověřen přípravou přechodu skupiny vojsk generála Mackensena přes Dunaj proti Srbsku.

18 August von Mackensen (1849–1945), generálplukovník, později generál polní maršál, ustanovený velitel polního tažení proti Srbsku.

19 Charakteristika je vlastně výpisem zdopisu Keitela své ženě! Keitelovy dopisy manželce byly Lisou Keitelovou zničeny až na pár výjimek, které se nalezly vNelteho spisech (srov. tyto dokumenty, s.322 anásl.) Údaj podal nejstarší syn, podplukovník ve výslužbě Karl-Heinz Keitel, (pozn. vydavatele).

20 Napsáno pod dojmem bitvy na Sommě 1916, která následovala po marném německém pokusu rozdrtit protivníkovo pásové opevnění uVerdunu (pozn. vydavatele).

21 Súčinností od 21.12. 1917 se kapitán generálního štábu Keitel stal 1. důstojníkem generálního štábu (Ia) námořní skupiny ve Flandrech. Svému otci hrdě oznamoval 22.12. 1917, že je nejmladším důstojníkem Ia varmádě. Dodal ktomu, že jeho nový úkol vyžaduje „značnou dávku taktu“, jelikož má co do činění se staršími štábními důstojníky. Sídlo armádní skupiny bylo vBruggách. Velícím admirálem byl admirál Ludwig von Schröder. Zkrácená verze tohoto dopisu naráží na velkou německou ofenzívu na jaře 1918 (pozn. vydavatele).

22 5.10. 1918 poslala říšská vláda prezidentu Spojených států žádost opříměří.

23 Thomas Woodrow Wilson, prezident Spojených států.

24 Maxmilian (Max) Princ amarkrabí zBadenu (1867–1929), německý říšský kancléř 3.10. 1918až 9.11. 1918.

25 Tedy vláda říšského kancléře Georga Grafa von Hertlinga (1843–1919), který byl kancléřem vletech 1917–1918.

26 Čili zástupci USPD, Nezávislé demokratické strany Německa, která se, na rozdíl od většiny sociálních demokratů, snažila orevoluci.

27 Theobald von Bethmann Hollweg, německý kancléř vletech 1909–1917.

28 Tedy proti vzbouřencům!– pozn. vydavatele: Oútěku císaře Wilhelma II. do Holandska aopočátku vzpoury vnámořnictvu tehdy kolovaly fámy– ale oskutečnou událost se nejednalo!

29 Vbývalém vévodství Braunschweig se konstituovala obzvláště radikální revoluční vláda pod vedením Seppa Oertera.

30 Národnímu shromáždění, které se sešlo na počátku roku 1919, připadla úloha nejen zřídit říšskou vládu, nýbrž také rozhodnout oformě asíle nového „říšského vojska“.

31 Albrecht baron von Rechenberg (1861–1935), dříve císařský guvernér Německé východní Afriky, vedoucí německé delegace při jednání odemarkační linii mezi německou pohraniční stráží anovopolskými vojsky vbřeznu 1919 vPoznani. Od 6.2. 1919 trvalo mezi Říší anovým Polskem předběžné příměří. Kvůli jeho porušování zpolské strany byla vrchním velením armády vKolbergu nařízena ofenzíva, která po počátečních úspěších musela být opět zastavena vúnoru 1919. Ohledně situace viz také popis generálmajora ve výslužbě D. Albrechta von Thaera, Generalstabdienst an der Front und in der O. H. L. (Služba vgenerálním štábu na frontě avnejvyšším velení armády), Göttingen 1958, s.288 anásl.

32 Od 1.2. 1919 přestěhovalo nejvyšší velitelství armád své sídlo ze zámku Wilhelmshöhe do Kolbergu pod vedením náčelníka generálního štábu, generála polního maršála von Hindenburga, aprvního zástupce náčelníka štábu, generálporučíka Groenera.

33 Dopisy znásledujících let, politicky avojensky pozoruhodné, nejsou vdostupných pramenech kdispozici. Podle jednoho dopisu Lisy Keitelové její matce, zkvětna 1919, byl kapitán generálního štábu Keitel súčinností od 1.6. 1919 přeložen jako 2. důstojník generálního štábu (Ib) kbrigádě říšské obrany vHannoveru. Od roku 1920 do r. 1922 působil jako učitel jezdecké školy vHannoveru. Vroce 1923 byl velitelem baterie u6. dělostřeleckého pluku.

34 Oddělení pro organizaci armády (T2) ve vojenském úřadě, neoficiálním generálním štábu armády Říšského ministerstva obrany. Úřad sestával ze čtyř oddělení: (T1) Armádní (operační) oddělení, (T2) Organizace, (T3) Cizí armády a(T4) vzdělávání. Vdopise z23.1. 1925 Keitel svému otci sděluje, že nebude přeložen do T2, nýbrž do „vedoucího postavení“ bezprostředně vnejužším štábu náčelníka úřadu, generála Wetzella, jenž má úřad převzít 1.2. 1925. Ten jej prý na toto místo dostal. Generálporučík Wetzell byl za války náčelníkem operačního oddělení nejvyššího velení armády.

35 Myšlena je cesta generálního štábu (pozn. vydavatele).

36 Paul Keitel (1860–1934), královský pruský vrchní všeobecný lékař ve výslužbě, dřívější osobní lékař prince-regenta Albrechta von Braunschweig. Prastrýc polního maršála. Žil vBerlíně– Charlottenburgu.

37 Podle listiny hodností německé Říšské armády (stav k1.5. 1925, Berlín 1925) vykonával major Keitel službu varmádním úřadu, oddělení organizace armády (T2). Šéfem oddělení byl podplukovník von Bonin.– Keitelem připomínané převelení bezprostředně knáčelníkovi armádního úřadu znamenalo, že byl pověřen prováděním opatření pro rok 1926 prostřednictvím budování záloh avystavěním jakési milice, „ostrahy východních hranic“, která měla být malou armádou o7 divizích pěchoty a3 divizích jízdy akterá měla být vpřípadě potřeby použitelná vpoli. Proto tak obrovské pracovní vytížení acesty do Pomořanska! Srovnej ktomu Mueller Hillebrand: Das Heer (Armáda), sv. I, s.17 anásl. AG.Meinck: Hitler und die deutsche Aufrüstung (Hitler aněmecké zbrojení), s.3 anásl.

38 Karl Heinrich von Stülpenagel, tehdy major, 1938/40 první zástupce náčelníka generálního štábu armády, 1942/44 vojenský velitel ve Francii, generál pěchoty, 30.8. 1944 popraven pro účast na 20.červenci 1944.

39 Erich Preu, major ve službě T2, později generálmajor Luftwaffe. Ohledně něj srov. vzpomínky generála polního maršála Kesselringa: Soldat bis zum letzten Tag (Vojákem až do posledního dne), Bonn 1953, s.18. Podle tohoto zdroje se vletech 1924/25 zabývali major Preu amajor Kesselring (T4/vzdělávání) sestavením memoranda týkajícího se vytvoření „vedoucího štábu Wehrmachtu“. (!)

40 Není na seznamu hodností. Pravděpodobně jde odůstojníka, který byl zaměstnán na základě civilní smlouvy, možná Gerhard baron von Bistram, 1938 major avelitel pluku II/IR. 30, padl vtažení proti Polsku 9.9. 1939.

41 Tedy prostory jezdecké gardy, resp. Union Klubu.

42 Erich von Bonin (nar. 1878), tehdy podplukovník ašéf oddělení T2, později generálmajor ainspektor zpravodajského oddílu. Na podzim 1933 byl propuštěn pro svůj odpor proti národnímu socialismu. Znovu nebyl využit. Wilhelmovi je, zdá se, nakloněn. Sice často požaduje nejvyšší výkonnost, nicméně klidem se chová slušně. To mi oněm až příliš líbezně řekl jeden člověk, který jej zná již zdřívějška známořního sboru. Cenil si hlavně jeho slušnosti, která bohužel na ministerstvu rozhodně všude nevládne…“

43 8.10. 1926 byl dosavadní náčelník vedení armády, generál von Seeckt, propuštěn. Jeho nástupcem se stal generál pěchoty Wilhelm Heye.

44 Tedy jednání osestavení čtvrtého kabinetu za říšského kancléře Wilhelma Marxe (Centrum), který úřadoval 29.1. 1927–12.6. 1928.

45 Gustav Stresemann (1878–1929), říšský ministr zahraničí, vedoucí politik Německé lidové strany.

46 Philipp Scheidemann (1865–1939), sociálnědemokratický politik, starosta Kasselu, 1919 první říšský kancléř republiky.

47 Otto Geßler (1875–1955), demokratický politik, od roku 1920 do roku 1928 ve všech kabinetech říšského ministra obrany. Srov. Otto Geßler: Reichswehr politik in der Weimarer Zeit (Říšská politika obrany vdobách Výmaru), vydal K. Sendtner (Stuttgart 1958).

48 Míněn je dosavadní šéf vojenského úřadu, generál Wetzell, jeden ze starých spolupracovníků Seecka ajeden zjeho nejvěrnějších příznivců. Wetzelovy aKeitelovy starosti se týkaly nejspíše toho, že ita nejnepatrnější prováděná opatření, která měla připravit Říšskou brannou moc pro případ ohrožení, by mohla být opět odstraněna, neboť nebyla vsouladu spodmínkami smlouvy oodzbrojení, podepsané ve Versailles. Patřily ktomu itajné obchody se Sovětským svazem, který vroce 1926 říšské armádě dodal 300000 kusů dělostřelecké munice. Srovnej praktické dopady dohody mezi Reichswehrem aRudou armádou, Geßler: Reichswehrpolitik, s.199 anásl.

49 Tedy generál Heye, do té doby velitel vbranném okrsku IKönigsberg (Východní Prusko). Ohledně něho atěžkostí na nové pozici srov. Waldemar Erfurth: Geschichte des deutschen Generalstabes 1918–1945 (Dějiny německého generálního štábu 1918–1945) [2. vydání, Göttingen 1960], s.124 anásl.

50 Joachim von Stülpnagel (nar. 1878), generálmajor, šéf vojenského personálního úřadu 1.2. 1927 až 30.9. 1929.

51 Werner von Blomberg (1878–1946), plukovník, dosavadní vedoucí oddělení T4 (vzdělávání). Později říšský ministr obrany aválky, srov. „Vzpomínky“ generála polního maršála Keitela.

52 Tedy bratr polního maršála, Bodewin Keitel, tehdy kapitán vgenerálním štábu velitelství skupiny 2 vKasselu.

53 Hilmar rytíř von Mittelberger (nar. 1878), plukovník, dosud důstojník generálního štábu 1. třídy ve skupinovém velitelství generálního štábu 2, 1930/33 inspektor školy výzbroje, na podzim 1933 propuštěn, vojenský inspektor vturecké armádě.

54 Georg Wetzell (1869–1947), generálporučík, 1916/18 náčelník operačního oddělení vrchního velitelství armády. Propuštěn jako generál pěchoty. Od roku 1930 do roku 1934 spolupracovník vČíně uprezidenta maršála Čankajška.

55 Známost splukovníkem von Blombergem pocházela zroku 1917, kdy byl Blomberg Ia důstojníkem u7. vrchního velitelství vojska.

56 1928/29 byl major Keitel velitelem II. oddílu 6. dělostřeleckého pluku vMinden ve Vestfálsku. Vdopisu ze dne 8.9. 1929 zdovolené vNordeney hlásí otci své přeřazení na místo šéfa oddělení na Říšském ministerstvu obrany súčinností od 1.10. 1929.

57 Súčinností od 1.10. 1929 byl na Blombergovo místo šéfa vojenského úřadu jmenován úzký spolupracovník šéfa ministerského úřadu při Říšském ministerstvu obrany– generála von Schleichera, generálmajor Kurt baron von Hammerstein-Equord, Schleicherův kamarád zpluku. Blomberg své převelení na místo náčelníka štábu vzápadním okrsku I(Východní Prusko) vnímal jako „intriku“. Ve svých pamětech ji však dále nerozvádí. (Informace poskytnutá vydavateli rodinou Schleicherových. Koriginálnímu manuskriptu pamětí někdejšího říšského ministra války, generála polního maršála von Blomberga, které sahají až do roku 1933, mu byl odepřen přístup, avšak obdržel odpovědi na otázky ohledně rozhodujících situací.) Srovnej skrizí Blomberg–Hammerstein také Erfurth: Generalstab, s.134. Generál pěchoty ve výslužbě Waldemar Erfurth měl příležitost do „pamětí“ nahlédnout, dokud se nacházely ve Washingtonu.

58 Paul Moldenhauer, doktor práv, profesor pojišťovacích věd na univerzitě vKolíně (Německá lidová strana).

59 Youngův plán: Poslední pokus oreformu německých reparací, navržený americkým průmyslníkem Owenem D. Youngem (General Electric Company). Německá říše měla až do roku 1987/88 splácet roční splátky, které nejprve měly stoupat do roku 1966 apak opět klesat. Celková výše měla dosáhnout 116 miliard říšských marek. Youngův plán byl přijat po druhé Haagské konferenci oreparacích vbřeznu 1930 Říšským sněmem (pozn. vydavatele).

60 Alfred Hugenberg (1865–1953), majitel nakladatelství Scherl vBerlíně aakciové společnosti Universum-Film (UFA), německý nacionalista, roku 1930 předseda Německé národně lidové strany (DNVP).

61 Dne 30.3. 1930 jmenoval říšský prezident polní maršál von Hindenburg vedoucího frakce Centra, Dr. Heinricha Brüninga (nar. 1885), říšským kancléřem. Šlo oprvní kabinet, který nebyl sestaven podle rozhodnutí Říšského sněmu.

62 Tedy kabinetu říšského kancléře Hermanna Müllera.

63 Martin Schiele (nar. 1870), pachtýř na Neu-Schollehne 1927/28 apak opět za Brüninga 1930/32 říšský ministr hospodářství (Lidově konzervativní strana).

64 Walther von Brauchitsch, plukovník, šéf oddělení T4 (vzdělávání), kde pracoval Bodewin Keitel jako major.

65 Tedy sgenerálmajorem Adamem (šéf T1) aplukovníkem von Brauchitschem (T4). Druhý jmenovaný je pozdější generál polní maršál avrchní velitel armády.

66 Napsáno na vrcholu německé hospodářské krize (bankovní krachy, zhroucení Darmstadtské banky aNárodní banky vlétě 1931, moratorium na iniciativu amerického prezidenta Herberta Hoovera aříšského kancléře Brüninga ohledně reparací). Pozn. vyd.

67 To se týkalo především již od roku 1930 probíhajících příprav na zbudování takzvaného sestavení armády, ztrojnásobení ozbrojené moci, na nichž měl podíl šéf oddělení T2 (organizace armády)! Srov. vzpomínky generála polního maršála von Mansteina: Aus einem Soldatenleben (Zvojenského života) (Bonn 1958, s.111), kde polní maršál, jistě ne Keitelův přítel, Keitelovi potvrzuje, že mu připadla příprava mobilizace armády aže tyto práce byly dokončeny. Viz také Mueller-Hillebrand: Das Heer (Vojsko), svazek I, s.18.

68 Hermann Dietrich (1879–1954), demokratický poslanec Říšského sněmu, říšský ministr financí vobou Brüningových kabinetech 1930–1932.

69 Velvyslancem vMoskvě tehdy byl Herbert von Dirksen.

70 Ohledně návštěv důstojníků německé armády vRusku srovnej Manstein: Soldatenleben, s.138 anásl. Tehdejší vedoucí skupiny I(oddělení operací) vT1, podplukovník Fritz-Erich von Lewinski, jmenovaný Mansteinem, doprovázel šéfa vojenského úřadu generála Adama vzáří 1931 na cestě do Sovětského svazu, kterou líčí Keitel. Ve svých pamětech se ale Manstein nezmiňuje otom, že se cesty účastnil plukovník von Brauchitsch apodplukovník Keitel (pozn. vydavatele).– Viz také studie Hanse W. Gatzkeho: Russo-German Military Collaboration during the Weimar Republic (American Historical Review 63/1958, s.588 anásl.). Dále Helm Speidel: Reichswehr und Rote Armee (Říšská armáda aRudá armáda) (čtvrtletník Zeitgeschichte München 1/1953, s.9 anásl.).

71 Nejspíše manželka plukovníka Schönheize zarmádní mírové komise, který se věnoval práci na otázkách odzbrojení (?).

72 Paul von Beneckendorf avon Hindenburg, generál polní maršál, prezident Německé říše 1925–1934, vroce 1932 kandidoval na znovuzvolení.

73 Adolf Hitler (1889–1945), vůdce NSDAP, 1933 říšský kancléř, 1934–1945 Vůdce aříšský kancléř Velkoněmecké říše, kandidoval vroce 1932 proti Hindenburgovi.

74 Den prezidentských voleb 1932.

75 Podle obsahu je dopis jistě ze dní před druhým kolem prezidentských voleb, které se konaly 10.4.1932 apřinesly vítězství Hindenburgovi.

76 30.5. 1932 byl propuštěn říšský kancléř Brüning. Novým kancléřem se stal Franz von Papen, katolicko-konzervativní politik.

77 Míněna jsou jednání oodzbrojení, která se po ztroskotání všeobecného odzbrojení začala zabývat také otázkou německé rovnoprávnosti ohledně zbrojení. Konference byla odročena na 23.7. 1932. Srovnej Wilhelm Deist: Brüning Krise und Abrüstungsfrage (Brüning, Herriot und die Abrüstungsgespräche von Bessinge 1932) (čtvrtletník Zeitgeschichte 3/1957, s.265 anásl.) ataké Schleicher und die deutsche Abrüstungspolitik im Juni/Juli 1932 (tamtéž 2/1959, s.163 anásl.)

78 Týká se otázky, zda vzhledem kplánovanému otevření říšské sněmovny 30.8. 1932 si Papenův kabinet může proti Hitlerovi nárokovat kancléřské křeslo. Hitlerova NSDAP byla ve sněmovně nejsilnější frakcí (pozn. vyd.).

79 Stahlhelm („Ocelová přilba“) byl spolek frontových vojáků. V termínu 3. a4.9. 1932 uspořádal „Den říšských frontových vojáků“ na Tempelhofer Feld vBerlíně, na který napochodovalo asi 150000mužů.

80 Týkalo se zvažování posílení říšské armády po stránce personální izbrojní (těžké dělostřelectvo, flaky, tanky, letecké síly) poté, co pouta versailleské smlouvy povolila. Srovnej Mueller-Hillebrand: Das Heer (Vojsko), svazek I, s.13.

82 Tedy generálporučík ve výslužbě D. Kurt von Schleicher, který koncem května 1932 představil říšskému prezidentovi Franze von Papena coby kandidáta na říšského kancléře.