Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. Ludmila Štěrbová, CSc., a kolektiv

Mezinárodní obchod ve světové krizi 21. století

Kniha je monografie

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5315. publikaci

Autorský kolektiv:

Ing. Ludmila Štěrbová, CSc. – úvod, kapitola 4, podkapitoly 5.2.1, 6.2 (vyjma 6.2.2), 6.3, 8.2, závěr, summary

Ing. Iveta Černá, Ph.D. – kapitola 7, podkapitoly 2.7.5, 2.8, 5.2.2, 5.3.1, 5.3.4, 6.2.2

Ing. Radek Čajka, Ph.D. – kapitoly 2 (vyjma 2.7.5 a 2.8), podkapitoly 6.1, 8.1

Ing. Ilya Bolotov, Ph.D., MAE – kapitoly 1 a 3, podkapitoly 5.1, 5.3.2, 5.3.3

Kapitoly 4 a 7 a podkapitoly 2.7.5, 2.8, 5.2.1, 5.2.2, 5.3.1, 5.3.4, 6.2.1, 6.2.2, 6.2.3, 6.3, 8.2 byly zpracovány v rámci výzkumného záměru Fakulty mezinárodních vztahů VŠE v Praze „Governance v kontextu globalizované ekonomiky a společnosti“ (MŠM6138439909, 2007–2013).

Odborní recenzenti:

Prof. Ing. Peter Baláž, Ph.D.

Doc. Ing. Václav Petříček, CSc.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Odpovědný redaktor Mgr. Petr Mušálek

Grafická úprava a sazba Milan Vokál

Počet stran 368

První vydání, Praha 2013

Vytisklo TISK CENTRUM, s.r.o., Moravany

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-4694-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vokál.

ISBN 978-80-247-8795-4 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8796-1 (ve formátu EPUB)

Věnováno doc. Ing. Emilii Kalínské, CSc., in memoriam

O autorech

Ing. Ludmila Štěrbová, CSc.

Vyučuje na katedře mezinárodního obchodu Fakulty mezinárodních vztahů VŠE v Praze. Je proděkankou Fakulty a zároveň akademickou ředitelkou bakalářského programu International Business a magisterského programu International Business – Central European Business Realities, které jsou vyučovány v angličtině. Přednáší v angličtině na univerzitách v Lyonu, Moskvě, Mohuči, Innsbrucku a Jekatěrinburgu, spolupracuje s Evropskou hospodářskou komisí OSN jako členka týmu specialistů na práva k duševnímu vlastnictví, je externí lektorkou Úřadu průmyslového vlastnictví. V letech 1984–2006 zastávala různé pozice na Ministerstvu průmyslu a obchodu a jako diplomatka pracovala na Stálé misi ČR pro mezinárodní organizace v Ženevě, kde zastupovala Českou republiku ve Světové obchodní organizaci, koordinovala regionální skupinu států střední Evropy a Pobaltí, předsedala Lisabonské unii a zastávala funkci místopředsedkyně a výkonné předsedkyně Rozpočtového a programového výboru ve Světové organizaci duševního vlastnictví. Věnuje se problematice mezinárodního obchodu, zejména mnohostrannému obchodnímu systému, obchodní politice, mezinárodním organizacím a obchodním aspektům práv k duševnímu vlastnictví. V uvedených oblastech intenzivně publikuje a vystupuje na mezinárodních konferencích, poskytuje televizní a rozhlasové komentáře a spolupodílí se na řešení výzkumného záměru Fakulty mezinárodních vztahů VŠE „Governance v kontextu globalizované ekonomiky a společnosti“.

Ing. Iveta Černá, Ph.D.

V roce 2008 ukončila postgraduální studium oboru Mezinárodní obchod na Fakultě mezinárodních vztahů VŠE v Praze. V dizertační práci analyzovala a srovnávala systémy podpory podnikání v České republice a ve Velké Británii. Od roku 2005 působí na katedře mezinárodního obchodu Fakulty mezinárodních vztahů VŠE v Praze. Její pedagogické a vědeckovýzkumné aktivity se zaměřují na oblast zahraniční a mezinárodní obchodní politiky, podpory podnikání, mezinárodního obchodu a mezinárodních obchodních operací. Od r. 2007 se spolupodílí na řešení výzkumného záměru Fakulty mezinárodních vztahů VŠE „Governance v kontextu globalizované ekonomiky a společnosti“.

Ing. Radek Čajka, Ph.D.

V roce 2013 dokončil postgraduální studium oboru Mezinárodní obchodní vztahy na Fakultě mezinárodních vztahů VŠE v Praze. Od roku 2009 působí jako asistent a později odborný asistent na katedře mezinárodního obchodu. V rámci výzkumné činnosti se věnuje zejména problematice procesu měnové integrace v Evropě, teoriím mezinárodního obchodu a problematice konkurenceschopnosti. Je autorem řady odborných článků a pravidelně se aktivně účastní domácích a zahraničních ekonomických konferencí. Přednáší na univerzitách v Nantes a ve Vídni. Podílí se na výuce kurzů v anglickém jazyce jak pro studenty VŠE, tak pro studenty z partnerských univerzit.

Ing. Ilya Bolotov, Ph.D., MAE

V roce 2012 ukončil postgraduální studium oboru Mezinárodní obchod na Fakultě mezinárodních vztahů VŠE v Praze. Ve své dizertační práci se zabýval analýzou světové finanční a ekonomické krize, jejími dopady na mezinárodní ekonomické vztahy a na ekonomiku Ruské federace. Od roku 2013 zastává pozici odborného asistenta na katedře mezinárodního obchodu. V rámci výzkumné činnosti se věnuje problematice světové krize, mezinárodního obchodu, ruské ekonomiky a s nimi souvisejících témat. Je autorem a spoluautorem řady odborných článků a skript. V rámci pedagogické činnosti se podílí na výuce kurzů v anglickém jazyce pro studenty VŠE a partnerských univerzit.

Úvod

Odborná publikace kolektivu odborníků z VŠE v Praze Mezinárodní obchod ve světové krizi 21. století je určena všem zájemcům o jednotlivé aspekty mezinárodního obchodu, ať už teoretické, nebo aplikační. Publikaci využijí také studenti vysokých škol nebo odborníci z praxe, neboť jim nabízí přehledný a ucelený pohled na mezinárodní obchod ve všech podstatných souvislostech se zdůrazněním aplikace na Evropskou unii a Českou republiku. Publikace navazuje na knihu Mezinárodní obchod ve 21. století (Kalínská a kol., Grada Publishing, 2010, ISBN 978-80-247-3396-8), její jednotlivé části dále rozvádí, propracovává, doplňuje a aktualizuje.

Analýza mezinárodního obchodu v současné světové krizi v této publikaci vychází z vývojových a teoreticko-politických souvislostí a zkoumá jejich projevy v globalizovaném podnikatelském prostředí a v probíhajících ekonomických turbulencích. Východiskem jsou pojem, funkce a aktéři mezinárodního obchodu, nově pojaté a rozšířené teorie a jejich důkazy v praxi. Vývoj mezinárodního obchodu je zaměřen na přehled základních historických mezníků a představení trendů a prognóz vývoje mezinárodních ekonomických vztahů, pro které je využívána ekonometrie. V analýze jsou zohledněny systémové změny probíhající v mezinárodním obchodě (tzv. změna paradigmatu) projevující se v přesunu od obchodu s finálními výrobky a službami k obchodování s nedokončenou produkcí a v přesunu přeshraniční směny zboží a služeb mezi nezávislými subjekty k mezinárodní směně v rámci nadnárodních podniků.

Pilíři publikace z hlediska aplikačního jsou potom kapitoly věnované obchodní politice, investiční politice, mezinárodní konkurenceschopnosti a podpoře podnikání. Uvedené politiky jsou analyzovány z hlediska jejich pojetí, nástrojů a mezinárodních pravidel. V těchto oblastech, které mají největší vliv na mezinárodní obchod, je uplatněn nejen nový pohled na zkoumanou problematiku, ale jsou v nich také promítnuta specifika a dopady současné krize. Vzhledem k aplikačnímu významu uvedených politik v Evropské unii a České republice, a vzhledem k vysoké míře zapojení evropských subjektů do mezinárodního obchodu i do procesů mezinárodního investování, je specifická kapitola knihy zaměřena na nejdůležitější obchodní aspekty evropské integrace, a to na měnovou integraci, společné a koordinované politiky EU se vztahem k obchodu a rozvojovou pomoc, přičemž v relevantních částech je analýza konkretizována na příkladu České republiky. Mezinárodní konkurenceschopnost je uvedena také ve světovém srovnání.

Publikaci uzavírá část věnovaná souvislostem mezinárodního obchodu, ze kterých byly jako stěžejní vybrány mezinárodní měnový systém a mezinárodní instituce činné v oblasti mezinárodních ekonomických vztahů.

Předložený text není vyčerpávajícím z hlediska podrobností a možných hledisek analýzy jednotlivých oblastí, neboť takový přístup by přesáhl několikanásobně rozsah publikace. Autoři se v ní proto snaží o komplexní přehled jednotlivých aspektů a významných částí mezinárodního obchodu v odpovídajících souvislostech, s tím, že další prohloubení některých částí přinesou v navazujících publikacích. Spíše než přinést podrobné informace má publikace za cíl vytvořit u čtenáře určitý znalostní základ vedoucí k pochopení jednotlivých systémů a k analytickému posuzování jevů a souvislostí. Tento základ však musí být neustále aktualizován a doplňován konkrétním praktickým vývojem v daných oblastech. Bez sledování současného dění a posunů ve vývoji mezinárodního obchodu, mezinárodního podnikatelského prostředí, integrace a globalizace by nebylo možno považovat problematiku za zvládnutou.

Autoři děkují vedení katedry mezinárodního obchodu, především prof. Ing. Haně Machkové, CSc., za podporu při psaní publikace a všem kolegům za cenné připomínky. Autoři věnují publikaci doc. Ing. Emilii Kalínské, CSc., in memoriam, s vděčností za spolupráci a motivaci k napsání knihy, na kterou tato navazuje, a jako vzpomínku na kolegyni a vedoucí úspěšně obhájených dizertačních prací tří autorů této publikace – Ing. Ivety Černé, Ph.D., Ing. Radka Čajky, Ph.D. a Ing. Ilyi Bolotova, Ph.D., MAE.

V Praze dne 10. 7. 2013

Ing. Ludmila Štěrbová, CSc.

1.Mezinárodní obchod

Studium každé ekonomické kategorie, mezinárodní obchod (MO) nevyjímaje, tradičně začíná teoretickým a metodologickým úvodem. První kapitolu proto věnujeme definici, vlastnostem, funkcím a historickému vývoji MO. Mezinárodní obchod je v našem pojetí druhem mezinárodních ekonomických vztahů, vztahů mezi subjekty světové ekonomiky, které mají reálný charakter.[1] Jedná se o obchod uskutečňovaný v mezinárodním (v současné době již globálním) prostředí a spolu se zahraničními investicemi o jednu ze dvou hlavních forem mezinárodního podnikání. Mezinárodní prostředí se vyznačuje řadou specifik:[2]

■kulturně-sociálními rozdíly, mj. rozdíly v potřebách lidí, hodnotách ve společnosti, způsobu rozhodování, tradicích, chování jednotlivců a skupin, jazyce, náboženství atd.;

■politicko-legislativními rozdíly, mj. rozdíly v politických systémech, politické stabilitě zemí, postoji k zahraničním firmám, právní úpravě podnikání zahraničních subjektů, kontrole vlastnictví, řešení sporů apod.;

■ekonomickými rozdíly, mj. odlišnostmi ve vybavenosti zemí výrobními faktory / zdroji (půdou a přírodními zdroji, prací, kapitálem, technologiemi, informacemi atd.), faktorech ovlivňujících poptávku, stupni vyspělosti, vývoji makroekonomických ukazatelů apod.;

■institucionálními rozdíly, mj. odlišnostmi v úpravě a implementaci obchodní politiky, členství států v integračních uskupeních a aktivitách mezinárodních organizací.

1.1 Vymezení pojmu „mezinárodní obchod“

Pro definování pojmu „mezinárodní obchod“ musíme nejprve vymezit kategorii „obchod“ obecně. V současné době se touto otázkou zabývá větev ekonomické teorie nazývaná obchodní věda (angl. science of trade, též science of commerce, něm. Handelswissenschaft).[3]

Obchod obecně

Z pohledu této disciplíny obchod lze definovat jako reálné a finanční hospodářské transakce vztahující se ke směně zboží a služeb (značíme Z a S), u nichž dochází k oddělení osob výrobce a spotřebitele v prostoru a čase, formálně l a t, v důsledku dělby práce, tj. k tvorbě trhu.[4] Obchod, jako nedílná součást tržních ekonomik a jedna z nejstarších forem společenských vztahů, je proto dlouhodobě předmětem zájmu teoretiků a prakticky zaměřených ekonomů.[5]

Box 1.1 Zboží a služby a jejich kombinace jako předmět obchodu

Zboží (angl. merchandise, též goods, značíme Z) jsou hmotné statky, výstupy výrobního procesu, které mají fyzikální charakteristiky (délka, šířka, tloušťka, hmotnost, složení apod.), mohou být předmětem vlastnictví a jeho přechodu a jsou poptávány na trzích ekonomickými subjekty. Hlavní vlastností zboží je možnost oddělení okamžiku výroby od okamžiku spotřeby.

Hlavními druhy Z jsou 1. finální výrobky určené ke spotřebě (podle ekonomické teorie tzv. statky 1. řádu) a 2. meziprodukty, též polotovary, určené k další výrobě (statky vyšších řádů). Zařazení zboží do konkrétní skupiny však závisí na účelu jeho nákupu, neboť jedny a tytéž výrobky, mj. potraviny a dopravní prostředky, mohou být použity jak ke spotřebě, tak i k další výrobě. Specifickým druhem Z jsou komodity (angl. commodities), zboží obchodované hromadně bez rozdílů v kvalitě, např. ropa, zlato, pšenice, rýže, káva atd., jejichž cena je určována na burzách a v současné době zpravidla má světový charakter.

Služby (angl. services, značíme S) jsou výsledkem výrobní činnosti, nehmotným procesem, který při spotřebě mění stav odběratele nebo usnadňuje směnu jiných zboží a služeb. Služby mají pět hlavních vlastností: nehmotnost, nedělitelnost, nepřenositelnost (odběratel služby je vždy jejím spotřebitelem), heterogenita/volatilita (přizpůsobení konkrétním podmínkám: místu, času, zákazníku atd.) a časová „netrvanlivost“ (neskladovatelnost).

Lze přitom rozlišit finální služby (služby 1. řádu) a služby výrobních faktorů (služby vyšších řádů) za obdobných podmínek jako u zboží.

V současné době také často dochází k prolínání prodeje / nákupu zboží a služeb a předmětem obchodu je určitý produkt, např. automobil a bezplatný servis po dobu jednoho roku, IT systém atd. Současná ekonomická literatura proto člení předmět obchodu spíše do čtyř skupin: čisté Z, převážně Z, převážně S a čisté S (např. viz Jacobs, Chase, Aquilano 2009). Nově je také zkoumáno složení ZS z hlediska domácí a zahraniční přidané hodnoty v důsledku rostoucí internacionalizace podnikových aktivit.

V ekonomické literatuře se tradičně pracuje se dvěma pojetími obchodu. Tzv. funkční pojetí obchodu (obchod jako činnost) definuje obchod jako směnu, tj. akty nákupu a prodeje zboží a služeb za jiné zboží a služby buď přímo (barter)[6], ZS-ZS, anebo prostřednictvím ekvivalentu (peněžní směna), ZS-P-ZS, na trzích a) meziproduktů a finálních výrobků a služeb a b) výrobních faktorů (půdy a přírodních zdrojů, práce, kapitálu, technologií, informací atd.). Někdy definice obchodu je rozšiřována i o služby související se směnou a také o samotný výsledek směny – v tomto případě lze mluvit o tzv. obchodních operacích. Obchod má v tomto pojetí řadu funkcí[7] a zajišťuje efektivní fungování tržní ekonomiky.

Tzv. institucionální pojetí (obchod jako instituce) definuje obchod jako škálu podniků a útvarů podniků uskutečňujících obchodní operace. Obchodní podniky/útvary hrají roli prostředníků mezi výrobou a spotřebou, V-O-VSp, a to jak na mezistupních, tak i na finálním stupni zpracování výrobků. Propojení institucionálního pojetí s funkčním pojetím obchodu je znázorněno na obr. 1.1.

Obr. 1.1 Schematické znázornění role obchodu v ekonomice (zdroj: Bolotov, I.)

Kombinací funkčního a institucionálního pojetí obchodu vzniká národohospodářské pojetí obchodu (obchod jako odvětví ekonomiky). V klasifikaci ekonomické činnosti uplatňované v ČR od r. 2008 (CZ-NACE, Revize 2)[8] se jedná o zvlášť vyčleněnou třídu „G – velkoobchod a maloobchod; opravy a údržba motorových vozidel“, oddíly 45–49, a jednotlivé oddíly v třídách A–F a H–U. Celkový podíl obchodu v národní ekonomice je obtížně měřitelný (závisí na šíři definice obchodu jako činnosti) a může dosahovat i 100 % hrubého domácího produktu (HDP), pokud všechny vyráběné zboží a služby procházejí trhem (zvláštním případem je potom zahraniční obchod, u něhož není horní hranice).

V ekonomické literatuře existuje více přístupů ke členění obchodu: podle území států, / hranic, typu obchodní činnosti, legálnosti této činnosti, sídla obchodních společností, druhu vlastnictví, stability umístění společností, druhu a stupně zpracování obchodovaných zboží a služeb, typu ekonomik atd. Pro potřeby této knihy je nejdůležitější členění podle teritorií / národních hranic. Obchod se v tomto případě dělí na vnitřní (domácí), zahraniční a mezinárodní.

Zahraniční obchod

Zahraniční obchod (angl. external, někdy též foreign, trade, značíme ZO) lze definovat jako obchod jedné národní ekonomiky[9] se svým okolím, tj. s jednou či více jinými národními ekonomikami, příp. také jako obchod jednoho státu s jinými státy, shodují-li se jejich hranice s hranicemi ekonomik[10] (dále pro jednoduchost budeme používat pojmy „země“ a národní ekonomika jako ekvivalenty). Zahraniční obchod má podobu obchodních operací a institucí s mezinárodním prvkem, zahraničněobchodních operací, přičemž zahraniční prvek může být definován dvěma způsoby, z čehož vznikají dvě pojetí zahraničního obchodu:[11]

■Přeshraniční koncept (angl. cross-border, též gross, trade), podle něhož se za ZO považuje přechod Z a S přes státní, např. celní, hranice bez ohledu na ekonomickou příslušnost prodávajícího a kupujícího. Tento koncept je historicky starší a je založen na ztotožňování národní ekonomiky a státu.

■Národní koncept (též koncept změny vlastnictví nebo koncept přidané hodnoty, angl. trade in value added), podle něhož ZO je obchodem mezi rezidenty a nerezidenty zkoumané země bez ohledu na státní hranice. Toto pojetí ZO je novější a reaguje na změny ve světové ekonomice.

V některých případech lze mluvit i o kombinovaném pojetí ZO zahrnujícím prvky obou dvou konceptů. Přeshraniční pojetí převažuje v praxi, mj. při tvorbě obchodní politiky států a integračních uskupení a ve statistikách ZO, zatímco národní pojetí se používá v ekonomické teorii, v národních účtech (mj. statistice HDP) a ve statistikách platební bilance (PB).[12] Rozdíl mezi oběma koncepty se projevuje mj. při měření zahraničního obchodu, jehož hodnoty u obou konceptů stále více divergují ve stále rostoucím počtu zemí.

Zahraniční obchod má řadu tradičních forem, uváděných v národních a mezinárodních statistikách, export, import a reexport (někdy také i reimport) zboží a export a import služeb, a v současné době také řadu forem s nestandardními tržními vztahy (mj. odlišným přechodem vlastnictví), mezi něž se řadí zušlechťovací styk, merchantingové obchody, kvazi-tranzitní obchody atd.[13]

Box 1.2 Tradiční a netradiční formy zahraničního obchodu

Tradiční formy ZO:

■export – přechod zboží a služeb z domácí ekonomiky do zahraničí (prodej rezidenta nerezidentovi), příp. přes hranice státu do zahraničí;

■import – přechod zboží a služeb ze zahraničí do domácí ekonomiky (prodej nerezidenta rezidentovi), příp. přes hranice státu ze zahraničí;

■reexport – dovoz zboží rezidentem domácí ekonomiky ze zahraniční s následným vývozem, kombinace importu a exportu;

■reimport – vývoz zboží rezidentem domácí ekonomiky do zahraniční s následným dovozem, kombinace exportu a importu.

Méně tradiční/netradiční formy ZO:

■jednoduchý tranzitní obchod – obchod mezi nerezidenty ekonomiky;

■zušlechťovací styk – dovoz zboží nerezidentem domácí ekonomiky ze zahraničí za účelem jeho zušlechtění nebo opravy a následný vývoz;

■merchantingový obchod – nákup zboží rezidentem domácí ekonomiky v zahraničí od nerezidenta s následným prodejem jinému nerezidentovi bez uskutečnění dovozu zboží;

■kvazi-tranzitní obchod – dovoz zboží nerezidentem domácí ekonomiky ze zahraničí s následným vývozem, zpravidla v rámci stejného integračního uskupení (příkladem je tzv. Rotterdamský efekt v Evropské unii, EU). *)

Hranice mezi netradičními formami ZO není v praxi a v ekonomické literatuře přesně vymezena, což se mj. týká reexportů a kvazi-tranzitních obchodů, a je předmětem studií odborníků statistických úřadů. U některých forem, mj. u zušlechťovacího styku, je také obtížně klasifikovatelný druh předmětu obchodu.

*) Rotterdam (Nizozemsko) dlouhodobě slouží jako středisko pro kvazi-tranzitní operace ze třetích zemí. Velká část zboží dopravovaného do Rotterdamu po moři přechází do jiných členských států EU.

Zahraniční obchod lze zkoumat z hlediska teritoriální a komoditní struktury exportu, importu a reexportu (příp. i reimportu) a je tradičně členěn na zahraniční obchod se zbožím a zahraniční obchod se službami. Z hlediska komoditní struktury zahraniční obchod má následující dva druhy:

■vnitroodvětvový obchod (angl. intra-industry trade, IIT) v případě, že ve struktuře celkového vývozu a dovozu převažují stejné skupiny zboží a služeb;

■meziodvětvový obchod (angl. inter-industry trade) v případě, že struktura vývozu a dovozu je odlišná.

Kromě tradičního členění, podle charakteru obchodujících stran, ZO lze rovněž rozdělit na:

■vnitrofiremní obchod (angl. inter-firm trade, IFT) v případě, kdy obchod se uskutečňuje mezi mateřskou a dceřinými společnostmi a mezi dceřinými společnostmi v rámci nadnárodních firem (multi- nebo transnacionálních podniků, angl. multi- nebo transnational companies, MNC a TNC);[14]

■mezifiremní obchod (angl. inter-firm, též arms-length trade) v případě, kdy účastníci obchodního vztahu nejsou vzájemně propojeni z hlediska vlastnictví; specifickým případem mezifiremního obchodu je potom zahraniční outsourcing, přenos části podnikových aktivit (výroby a služeb) na jiné zahraniční firmy.[15]

Mezinárodní obchod

Mezinárodní obchod (angl. international trade, značíme MO), lze definovat jako souhrn zahraničněobchodních aktivit dvou a více národních ekonomik, příp. států, shodují-li se jejich hranice s hranicemi ekonomik; je tedy součtem dvou a více ZO.[16] Jedná se o druh mezinárodních ekonomických vztahů, reálné ekonomické transakce se zahraničním prvkem mezi následujícími subjekty světové ekonomiky:[17]

■soukromými ekonomickými subjekty působícími uvnitř národních ekonomik, tj. jednotlivci/domácnostmi a malými, středními a velkými podniky,

■nadnárodními ekonomickými subjekty, hlavně MNC a TNC,

■ekonomickými subjekty veřejného sektoru jednotlivých států, územních celků a integračních uskupení, mj. ministerstvy, municipalitami, organizacemi se zvláštním statutem, centrálními bankami (u nákupu/prodeje zlata) atd.,

■příležitostně některými ekonomickými subjekty neziskového sektoru v rámci programů humanitární pomoci.

Do MO jsou potom zapojeny hlavně první dvě skupiny, které jsou skutečnými účastníky mezinárodních obchodních operací na rozdíl od států a integračních uskupení.[18] Ve statistikách jsou ekonomické subjekty zpravidla agregovány do větších celků, s nimiž potom pracují teorie mezinárodního obchodu a kvantitativní modely:

■země,

■integrační uskupení, EU, NAFTA, CEFTA, MERCOSUR apod.,

■regiony a kontinenty, Evropa, Severní Amerika, Asie, Střední Amerika a Karibik atd.

Mezi subjekty mezinárodních obchodních operací lze přitom zařadit i organizace/instituce napomáhající uskutečnění MO: organizace podporující export a investice, obchodní komory, rozhodčí a nerozhodčí soudy atd.

MO, obdobně jako zahraniční obchod, může být definován ve dvou konceptech: v přeshraničním, který představuje agregaci ZO podle přeshraničního pojetí, a v národním, který je agregací ZO podle národního pojetí. MO lze také zkoumat z hlediska teritoriální a komoditní struktury, kde je rovněž členěn na mezinárodní obchod se zbožím a mezinárodní obchod se službami, někdy označované jako viditelný a neviditelný obchod (angl. visible a invisible trade).[19] Z hlediska teritoriální struktury MO má následující tři druhy:

■obchod uvnitř regionů, vnitroregionální obchod (angl. intra-regional trade), např. uvnitř Evropy, Severní Ameriky nebo Asie, a uvnitř regionálních integračních uskupení (angl. intra trade), např. uvnitř EU, NAFTA, CEFTA, MERCOSUR apod.;

■obchod mezi regiony (angl. inter-regional trade), např. ZO Evropy s Asií nebo Asie se Severní Amerikou,[20] a ZO regionálních integračních uskupení (angl. extra trade), např. ZO EU, ZO NAFTA atd.;

■světový obchod zahrnující všechny země světa.

V této knize budeme ztotožňovat mezinárodní obchod především s obchodem světovým, tj. budeme vycházet z co nejširšího pojetí MO. Z hlediska komoditní struktury a charakteru obchodujících stran v MO lze přitom také vyčlenit vnitroodvětvový (IIT) a meziodvětvový obchod a vnitrofiremní (IFT) a mezifiremní obchod. Formy MO jsou rovněž stejné jako formy ZO.

Specifické vlastnosti mezinárodního obchodu

MO v našem pojetí zahrnuje tři aspekty, mezinárodní obchodní operace, upravující je právní rámec a obchodněpolitický rámec, a je dlouhodobě určován: 1. rozmístěním výrobních faktorů/zdrojů (půdy a přírodních zdrojů, práce, kapitálu v různých podobách, technologií, informací atd.) v závislosti na zeměpisné poloze, stupni vyspělosti, historickém vývoji atd.; 2. dlouhodobým vývojem jednotlivých ekonomik a světové ekonomiky jako celku, které jsou v současné době často propojené v důsledku procesu globalizace (rostoucí vzájemné interdependence a závislosti zemí); 3. dlouhodobými vztahy mezi ekonomikami.[21]

Krátkodobými faktory určujícími vývoj MO během období hospodářského vzestupu a recesí jsou:[22]

■domácí poptávka v jednotlivých zemích,

■makroekonomická, příp. také politická stabilita zemí,

■přístup k úvěrům pro subjekty MO,

■vývoj světových cen komodit a měnových kurzů,

■stupeň ochrany domácích trhů,

■stupeň proexportní podpory

■atd.

Na rozdíl od vnitřního (domácího) obchodu (VO) ne všechny zboží a služby jsou v MO obchodovatelné.[23] Obchodovatelné ZS přitom zpravidla procházejí většími vzdálenostmi než ve VO, překračují státní a celní hranice a musejí odpovídat technickým standardům zemí dovozu. Subjekty MO musejí čelit právním, kulturním a jazykovým rozdílům mezi zeměmi ve srovnání s pro ně známými a relativně homogennějšími domácími ekonomikami.

MO vzhledem ke své povaze má také politickou dimenzi, která se projevuje v zahraničněobchodní politice jednotlivých zemí a integračních uskupení a v uspořádání mezinárodního obchodního systému ve světě. V současné době se jedná o Světovou obchodní organizaci (World Trade Organization, WTO), která upravuje rámec obchodu se ZS a obchodní aspekty práv duševního vlastnictví, a o přidružené instituce, ITC, WIPO atd.

V této knize upřednostňujeme makroekonomický přístup k MO, proto se zaměřujeme hlavně na první a třetí aspekty mezinárodního obchodu, jejichž teoretickému vysvětlení a praktické stránce jsou věnovány další kapitoly. Celkově lze říci, že MO představuje více komplexní a rychleji se měnící systém v porovnání s VO a v současné době má stále rostoucí význam jak pro jednotlivé země, tak i pro světovou ekonomiku jako celek.[24]

1.2 Úloha mezinárodního obchodu v národní a světové ekonomice

Funkce MO, jako obchodu uskutečňovaného v mezinárodním prostředí, mají řadu specifik a mohou mít nejenom pozitivní, ale také negativní dopad na země. Představují samostatnou součást obchodní vědy a jsou členěny do dvou velkých kategorií: funkce ZO v národní ekonomice a funkce MO ve světové ekonomice.[25]

1.2.1 Úloha zahraničního obchodu v národní ekonomice

Úloha zahraničního obchodu v národní ekonomice je významná především v malých nebo ekonomicky vyspělých zemích, které se vyznačují vysokým podílem zahraničního obchodu na HDP, příp. také na obyvatele, tj. velkou mírou otevřenosti v obchodě.[26] ZO v těchto (a do určité míry i v ostatních) zemích plní následující funkce, které, pro větší přehlednost, sdružujeme v této kapitole do tří skupin.

ZO jako faktor vnitřní a vnější ekonomické rovnováhy

1. Transformační funkce přeměňuje strukturu domácí produkce (nabídky, AS) na žádoucí strukturu z hlediska výrobního a spotřebního užití (poptávky, AD).[27] (Plchová a kol. 2007, s.  6) uvádějí, že se jedná o historicky prvotní smysl existence obchodu a obecně ekonomických vztahů se zahraničím, o kompenzaci nerovnoměrné vybavenosti zemí výrobními faktory (zdroji). Konkrétně se jedná o odlišné přírodní podmínky (prostor, surovinovou základnu, vodní, půdní a klimatické zdroje), ekonomické podmínky (pracovní sílu, kapitál, technologie atd.) a účinnost vynakládání těchto zdrojů ve výrobě ZS. Lze přitom rozlišit transformaci na finálním stupni zpracování, Sp, na mezistupních, V, transformaci výrobních faktorů, VF, a transformaci prostorovou, l, a časovou, t (např. dočasné využití zahraniční pracovní síly, dovoz specializovaných stavebních kapacit apod.).

Zvýšení efektivity alokace domácích a zahraničních zdrojů díky působení transformační funkcí ZO vede k růstu hospodářské vyspělosti země a k diferenciaci potřeb ve společnosti, což přispívá k prohloubení specializace ekonomiky a klade nové nároky na transformační funkci ZO. Směna finálních výrobků a služeb se z tohoto důvodu stále více ve světě nahrazuje směnou meziproduktů.

Působení transformační funkce z pohledu makroekonomického modelu zdroje (dodávky) – užití[28] je znázorněno na obr. 1.2.

Obr. 1.2 Transformační funkce zahraničního obchodu z pohledu zdrojů (dodávek) – užití (zdroj: Bolotov, I., upraveno dle /Jirges a Plchová 1996, s. 8/ a /Plchová a kol. 2007, s. 6/)

2. Funkce vyrovnání trhů zajišťuje soulad mezi AS a AD v ekonomice, což lze vyjádřit prostřednictvím základní (keynesiánské) makroekonomické identity:[29]

(X – M) = (Y – (C + I + G)     (1.1)

kde (X – M) je bilance zahraničního obchodu se zbožím a službami (výkonová bilance), – je domácí agregátní důchod / produkt a (C + I + G) je celková domácí poptávka.

Kromě toho, kombinací výše uvedeného vztahu s alternativním pohledem na domácí důchod:

Y = C + Sv + T      (1.2)

kde C jsou výdaje na soukromou spotřebu, Sv jsou celkové úspory a T jsou čisté daně (daně očištěné o transfery), lze dospět k identitě propojující zahraniční obchod s bilancemi úspor a investic a státního (veřejného) rozpočtu:

(X – M) = (Sv – I) + (T – G)      (1.3)

kde (Sv – I) je bilance úspor a investic a (T – G) bilance státního (veřejného) rozpočtu.

(Dlouhodobě) kladná bilance ZO je tedy doprovázena buď přebytkem úspor a investic nebo přebytkem veřejných financí a naopak.

Vnější ekonomickou rovnováhu lze znázornit prostřednictvím propojení ZO (běžného účtu platební bilance, PB)[30] s finančními (kapitálovými) transakcemi:

(X – M) = – NCF      (1.4)

kde NCF jsou čisté finanční (kapitálové) transakce mezi domácí ekonomikou a zahraničím.

Makroekonomické identity však mají statický charakter a nezohledňují vývoj veličin v čase a vzájemné závislosti. Těmto vztahům se věnují zvláštní ekonomické modely.

3. Harmonizační funkce (též „proporcionální funkce“) zajišťuje efektivní chod národní ekonomiky: soulad mezi AS a zahraničněobchodními aktivitami země (mj. u tzv. transformujících se ekonomik, kde v minulosti ZO byl chápán spíše jako doplňková činnost a byl řízen státem), odstranění nerovnováh mezi domácí ekonomikou a zahraničím (prostřednictvím zapojení do světového hospodářství) a sbližování hospodářské úrovně domácí ekonomiky s rozvinutějšími zahraničními ekonomikami.

ZO jako faktor ekonomického růstu[31]

4. Transmisní funkce (též „učení se ve vztahu k zahraničí“) přispívá ke zvýšení mezinárodní konkurenceschopnosti ekonomiky v důsledku přenosu informací (o nové kvalitě, nových parametrech, nových technologiích a nových know-how), kritérií a stimulů z vnějšího prostředí do domácí ekonomiky, souvisejícího se ZO (Plchová, 2007, s. 6). Jedná se mj. o přizpůsobení požadavkům náročnějších zahraničních trhů při exportu ZS a o zvýšení konkurenčního tlaku na domácí firmy při importu ZS.

5. Růstová funkce (též „zprostředkování mezinárodní specializace“) má dva aspekty: stimulaci růstu HDP prostřednictvím ZO a utváření optimálního specializačního profilu ekonomiky. Příspěvek ZO k růstu HDP může být znázorněn prostřednictvím výdajové metody výpočtu HDP:

HDP = VKS + THK + (X – M)     (1.5)

kde VKS jsou výdaje na konečnou spotřebu (součet C a G) a THK je tvorba hrubého kapitálu (I).

Kladná výkonová bilance tedy vede (ceteris paribus) za jinak nezměněných okolností, k absolutnímu zvýšení hrubého domácího produktu.

Box 1.3 Multiplikační vztah mezi důchodem a exportem v keynesiánské ekonomii

Makroekonomické identity jsou v keynesiánské ekonomii doplňovány tzv. multiplikátory, vzorci zvýšení důchodu prostřednictvím přírůstků autonomních veličin (Ca, I, G, X a Ma). V případě exportu (zahraničního obchodu) multiplikační efekt je vyjádřen pomocí následujícího vztahu a závisí na mezních sklonech k úsporám a k importu:*)

(1.6)

kde αX je důchodový multiplikátor exportu (zahraničního obchodu), MPSv je mezní sklon k úsporám (angl. marginal propensity to save) a MPM je mezní sklon k importu (angl. marginal propensity to import).

Zvýšení důchodu (Y) je tím větší, čím jsou mezní sklony k úsporám a importu nižší. Model multiplikátorů tímto přináší dynamický prvek do vztahů zachycených identitami.

*)Podmínkou je absence sektoru vlády. Mezní sklon je koeficient udávající, o kolik se zvýší zkoumaná veličina při zvýšení důchodu o jednu peněžní jednotku (1 Kč).

Specializace, jako důsledek zapojení národní ekonomiky do mezinárodní dělby práce formou ZO, přináší úspory vynakládané práce a ekonomii času, což zvyšuje produktivitu a spotřební možnosti ekonomiky. Kritéria specializace mohou podle (Kubišta a kol. 2009, s. 234) mít přitom podobu:

■rozdílů v absolutních nákladech práce,

■rozdílů v komparativních (relativních) nákladech práce,

■rozdílů ve vybavenosti základními výrobními faktory, půdou, prací a kapitálem,

■rozdílů v dosažené technice a technologii,

■rozdílů v úrovni kvalifikace práce a lidském kapitálu,

■geografických faktorů,

■zahraničních preferencí

■atd.

Zmíněná kritéria budou podrobně prozkoumána v rámci příslušných teorií MO ve druhé kapitole této knihy.

6. Ostatní funkce, mj. integrační a parametrická, které vedou k zapojení domácí ekonomiky do ekonomiky světové a určují její postavení ve světovém hospodářství.

ZO jako brzda ekonomického růstu

V této knize uvádíme také tři hlavní problémy, které zaznamenávají rozvojové a rozvinuté ekonomiky v souvislosti se ZO, a na ně navazující teoretické argumenty:[32]

1.Problém nepříznivé specializace v případě, kdy ekonomika se z hlediska komparativních nákladů a vybavenosti výrobními faktory specializuje na vývoz ZS s nižší přidanou hodnotou, mj. zemědělské produkce a nerostného bohatství, anebo kdy specializace je výsledkem administrativního rozhodnutí:

•Teorie zbídačujícího růstu (angl. immiserizing growth) indického ekonoma Jagdishe Bhagwatiho, (Bhagwati 1958), a kanadského ekonoma Harryho G. Johnsona, (Johnson 1954), popisuje situaci, kdy zvýšení objemu exportů rozvojových ekonomik je kompenzováno rychlejším poklesem světové ceny, což vede ke zhoršení spotřebních možností těchto ekonomik.[33] Pokud země reagují na pokles ceny dalším zvýšením vývozu, ještě více stlačují cenu a dostávají se do „začarovaného kruhu“.[34]

•Teorie závislosti ekonomik (též periferní ekonomiky) argentinského ekonoma Raúla Prebische (Prebisch 1950) a britského ekonoma Hanse Singera (Singer 1950) tvrdí, že ceny surovin a potravin, které rozvojové země často vyvážejí, rostou pomaleji než ceny průmyslových výrobků, které naproti tomu z velké části dovážejí.[35] Tímto se zhoršuje postavení rozvojových ekonomik, z nichž se stává „periferie“ k rozvinutým „centrům“.

•Teze amerického ekonoma Charlese P. Kindlebergera, (Kindleberger 1966), a polsko-rakouského ekonoma Kazimierze Łaskiho, (Łaski 1969), kteří upozorňovali na negativní efekty ZO při nesouladu mezi strukturou exportu a zahraniční poptávkou, např. v důsledku izolace centrálně plánované domácí ekonomiky od ekonomiky světové.[36]

•Případy „surovinového prokletí“ (angl. natural resource curse), (Auty 1993), a „holandské nemoci“ (angl. Dutch disease), (Corden a Neary 1982), nepříznivých změn v ekonomice postihujících surovinově bohaté rozvinuté a rozvojové země a spočívajících v: 1. nižších tempech růstu HDP, 2. útlumu zpracovatelských odvětví ve prospěch těžebních, 3. růstu mezd převyšujícím růst produktivity práce, 4. apreciaci reálného měnového kurzu, 5. zvýšení citlivosti exportu a ekonomiky jako celku na výkyvech světových cen komodit. Příkladem těchto „nemocí“ je ekonomický vývoj v Nizozemsku (zemní plyn), Norsku a Spojeném království (ropa), Austrálii (nerostné bohatství) a Chile (měď) ve druhé polovině 20. století a v Rusku (ropa, zemní plyn a nerostné bohatství) v 21. století.

2.Problém nedostatečné vyspělosti v případě, kdy zapojení ZO vede k útlumu, příp. zániku řady méně konkurenceschopných odvětví:

•Teorie dětských odvětví německého ekonoma Friedricha Lista vycházející z myšlenek ministra financí USA Alexandra Hamiltona a amerického ekonoma Daniela Raymonda[37] argumentuje, že nové a rostoucí obory potřebují být chráněny před zahraniční konkurencí, dokud se nestanou mezinárodně konkurenceschopnými.[38]

•Teze francouzského ekonoma, nositele Nobelovy ceny, Maurice Allaiho,[39] který upozorňoval na to, že volný obchod mezi ekonomikami na různém stupni rozvoje může narušovat jejich hospodářskou a sociální stabilitu a měl by proto být omezen až do odstranění ekonomických disparit.

3.Problém zranitelnosti, kdy ZO při vysoké otevřenosti ekonomiky v obchodě se stává jedním z kanálů přenosu recese ze zahraničí, viz obr. 1.3. Jedná se o fenomén, který nabyl na významu v současné etapě vývoje MO, mj. během probíhající světové krize (od r. 2007/2008).[40]

Obr 1.3 Schéma přenosu hospodářského poklesu ze zahraničí do domácí ekonomiky (zdroj: Bolotov, I., upraveno dle /Bolotov, 2012, s. 123/)

1.2.2 Úloha mezinárodního obchodu ve světové ekonomice

Úloha MO ve světové ekonomice představuje agregaci funkcí ZO a je obdobná úloze obchodu v národní ekonomice. MO: 1. zajišťuje soulad mezi strukturou světových AD a AS; 2. přeměňuje světový výrobní (dodavatelský) sortiment na sortiment určený pro další světovou výrobou a spotřebou (odběratelský sortiment); 3. přispívá k vyrovnání trhů a odstranění regionálních disparit ve světě; 4. přenáší informace, technologie, kritéria a stimuly mezi ekonomikami a 5. představuje důležitou součást mezinárodních ekonomických vztahů (je úzce propojen s mezinárodními financemi: mezinárodním pohybem kapitálu a mezinárodním měnovým systémem, což bude ukázáno na příkladě EU).

Celkově, MO (ZO) hraje stále významnější roli ve většině národních ekonomik světa a ve světové ekonomice, je součástí četných ekonomických modelů a jeho výše a struktura jsou sledovány mezinárodními organizacemi v pravidelných intervalech.

1.2.3 Počátky a historický vývoj mezinárodního obchodu

Obchod doprovází lidskou společnost od jejích počátků. Skotský filozof a ekonom Adam Smith (Smith 1776, kniha I, kap. IV) uvádí: „… jakmile se dělba práce zavede všeobecně […] každý člověk žije ze směňování, neboli stává se z něho do jisté míry obchodník, a celá společnost se postupně stává společností skutečně obchodnickou.“ Mezinárodní obchod je proto historicky nejstarší a nejrozšířenější formou vzájemných hospodářských vztahů mezi zeměmi. Při zkoumání dějin MO lze vyčlenit čtyři velká období jeho vývoje: dávnověk / antické období (od počátků civilizace po pád Západořímské říše, r. 476 n. l.), období obchodních stezek (r. 476 – objevení Ameriky, 1492), Novou dobu (r. 1492–1870) a moderní období (cca od r. 1870).[41]

V pravěku úlohu mezinárodního obchodu hrál obchod mezikmenový, který spočíval v příležitostní, místy i relativně pravidelné směně zboží mezi jednotlivými kmeny. Antické období bylo poznamenáno rozvojem prvních států s postupným oddělením zemědělství a řemesel a vznikem obchodu v moderní podobě.[42] Největšími obchodními centry této doby byly Egypt, Indie, Babylon, Fénicie, Řecko a Řím, které obchodovaly s olejem, vínem, keramickými a kovovými výrobky, železem, mědí, asfaltem, kořením a mj. otroky. Závislost na práci otroků však dlouhodobě brzdila hospodářský rozvoj antických států a přispěla k jejich následnému zániku.

Během středověku se MO soustřeďoval na oblasti Arábie, Byzantské říše, Itálie, Španělska, Francie a Německa. K jeho rychlému rozvoji přispíval rozvoj měst a tržišť v důsledku osamostatnění řemeslné profese.[43] Utvářely se stálé obchodní stezky s tradičními předměty obchodu: zrním, jantarem, medem, voskem, stříbrem, mědí, lojem, kořením, hedvábím, železem atd. (přehled nejdůležitějších stezek v 11. století je uveden na obr. 1.4.). Rozvoj obchodu vedl i k osamostatnění obchodní profese. Kupci se v Evropě sdružovali do gild a obchodních svazků, z nichž nejvýznamnější byla Hanza v 13.–17. století (prostírala se od Londýna po Novgorod s centrem v německém Lübecku).[44] Od 13. století docházelo i k rozvoji bank, mj. v Itálii (kde ve Florencii, Janově, Neapoli atd. vznikly i první metody zajištění obchodu, směnky).

Nová doba, též období objevů, byla poznamenána rozvojem námořního obchodu (v důsledku objevení nových cest) a přístavních měst, vznikem koloniální soustavy a monopolu koloniálního obchodu,[45] přechodem od naturálního hospodářství k peněžnímu, průmyslovými revolucemi a vznikem kapitálových společností[46] a burz. Obchodními „velmocemi“ se staly přímořské státy, Portugalsko, Španělsko, Nizozemsko a Francie, které byly v 19. století vystřídány Velkou Británií. Na významu také nabývaly Německo a Rusko. Během Nové doby důležitou součástí politiky státu se stala (zahraničně-) obchodní politika, protekcionistická do první poloviny 18. století,[47] s postupným zavedením liberalismu (mj. ve Velké Británii) a rozvojem obchodního, směnečného a námořního práva a obchodních dohod mezi státy.[48]

Poznámka: Středem Evropy, mj. českým územím, vedla tzv. Zlatá stezka.

Obr. 1.4 Hlavní obchodní stezky 11. století (zdroj: McEvedy 1992, s. 59, překlad Bolotov, I.)

Moderní doba se podle (Baláž a kol. 2010, kap. 6) skládá ze čtyř etap: prvního období růstu (1870–1913), meziválečného období (1913–1950), poválečného období (1950–1989/1991) a současné etapy (1991 – současnost). V moderní době došlo k poválečné obnově, rozpadu koloniální soustavy, změně hospodářských politik (po druhé světové válce ve prospěch keynesiánství a od osmdesátých let ve prospěch liberálních přístupů), tvorbě Brettonwoodského měnového systému (1944–1976)[49] a od osmdesátých let přechodu k volné směnitelnosti měn, tvorbě mezinárodního obchodního systému (GATT z r. 1947 a WTO z r. 1995) s postupnou liberalizací MO. Od šedesátých do sedmdesátých let MO je doprovázen internacionalizací podnikatelských aktivit (mj. outsourcingem a offshoringem) a růstem podílu vnitroodvětvového a vnitrofiremního obchodu, čímž dochází ke změně paradigmatu MO[50] (ústupu od klasické směny finálních zboží a služeb přes hranice států). Hlavními centry obchodu se staly USA, Německo a Japonsko s postupným nárůstem podílu asijských zemí[51] a tvorbou regionálních integračních uskupení, především v Evropě (Evropská společenství, poté Evropská unie), a hlavním předmětem obchodu – průmyslové výrobky a komodity, mj. paliva. Současná etapa MO se přitom vyznačuje: 1. prohlubujícími se procesy globalizace a regionální integrace; 2. využitím informačních a telekomunikačních technologií v MO; 3. mezinárodními (globálními) hodnotovými řetězci (angl. international global value chains, GVC), kde výroba ZS je rozdělena mezi více zeměmi a 4. světovou krizí trvající od r. 2007 (v USA) / 2008 (ve světě).

Box 1.4 Mezinárodní hodnotový řetězec na příkladě jedné firmy

Mezinárodní hodnotový řetězec můžeme ilustrovat na příkladě americké firmy Levi Strauss & Co., nejstaršího výrobce džínů na světě (od r. 1873)*); viz obr. 1.5.

Obr. 1.5 Proces výroby džínů značky Levis’ 501 v r. 2006 podle stupňů zpracování (zdroj: Levi Strauss & Co. 2009; vlastní zpracování Bolotov, I.)

Z obr. 1.5 je patrné rozložení výrobního procesu mezi několika regiony světa s velkým podílem ZO s meziprodukty: bavlnou, látkou, ustřiženou a ušitou látkou atd.

*)Společnost Levi Strauss & Co. byla založena v r. 1853. V r. 2009 měla 11 tis. zaměstnanců, 60 tis. obchodních míst a 1900 vlastních prodejen. Její výrobky se prodávají ve více než 110 zemích světa.

1 Vnější ekonomické vztahy jsou definovány např. v (Cihelková a kol. 2003) a (Kubišta a kol. 2009).

2 Podrobněji k mezinárodnímu (globálnímu) prostředí např. viz (Kalínská, Petříček a kol. 2003) a (Dvořák, Koleňák a Vybíral 2005).

3 (Beer 1860, kniha III, s. 67) uvádí jako jejího zakladatele Jacquese Savaryho (1622–1690), Savary (1675), úspěšného francouzského obchodníka a autora Obchodního zákona z r. 1673. Moderní podoba obchodní vědy se ustálila ve druhé polovině 20. století.

4 Ekonomickou definici je také třeba odlišit od právního pojetí obchodu jako obchodních závazkových vztahů (OZV), které jsou v řadě národních právních řádů a mezinárodních smluv vyčleněny z občanského práva. V ČR je toto rozlišení od 1. ledna r. 2014 zrušeno vstoupením v platnost zákona č. 89/2012 Sb., tzv. Nového občanského zákoníku (NOZ), a souvisejících zákonů čč. 90/2012 a 91/2012.

5 Otázkami obchodu se zabývali středověcí myslitelé, merkantilisté a různé školy ekonomického myšlení. V české a slovenské ekonomické literatuře je rozpracovávají mj. (Viestová 2001 a 2008), (Cimler, Zadražilová a kol. 2007), (Francová 2009) a (Prachař 2011).

6 Tato forma směny je často nahrazována tzv. vázanými operacemi: kompenzacemi, protinákupy, offsety, buybacky, aranžmany atd.; např. viz (Machková, Černohlávková, Sato a kol. 2010).

7 Lze vyčlenit mj. transformační/seskupovací a připravovací funkci, přizpůsobovací funkci (včetně zabezpečování zboží a služeb), funkci vyrovnání trhů, funkci ekonomické efektivity a kulturní/informační/vzdělávací (někdy též společenskou nebo propagační) funkci. Autorem teorie funkcí obchodu je rakouský ekonom Karel Oberparleiter, (Oberparleiter 1955).

8 NACE – fr. Nomenclature générale des activités economiques dans les Communautés Européennes a angl. General Industrial Classification of Economic Activities within the European Communities. Jedná se o standardizovanou klasifikaci ekonomických činností členských států Evropské unie, zavedenou nařízením Parlamentu a Rady EU (ES) č. 1893/2006 a přizpůsobenou pravidlům OSN.

9 Národní ekonomika je systém výroby, rozdělení a spotřeby Z a S, jehož prvky, tzv. ekonomickými subjekty, jsou jednotlivci (ve statistikách sdružovaní do domácností), nefinanční a finanční firmy, veřejný sektor a neziskové organizace. Podle ekonomického území a centra zájmu subjektů lze rozlišovat mezi rezidenty a nerezidenty národních ekonomik, což utváří jejich vzájemné „hranice“.

10 Národní ekonomiky v 21. století zpravidla nejsou totožné s územími států, neboť mnoho firem ovládá činnost produkující přidanou hodnotu ve více než jedné zemi světa. HDP v těchto zemích není totožné s jejich hrubým národním produktem (HP). Práce s národními ekonomikami místo států proto umožňuje lépe zachytit současnou ekonomickou realitu a propojit teorii s makroekonomickými statistikami, které jsou v současné době, zejména od r. 2014 založeny na tomto konceptu.

11 Ekonomickou definici zahraničního prvku je rovněž třeba odlišit od příslušného právního pojetí. Právní řád země může vymezovat mezinárodní prvek v OZV podle řady kritérií: subjektu OZV; předmětu OZV; skutečnosti, která způsobuje vznik, změnu nebo zánik OZV; jiného právního vztahu významného pro OZV atd.; podrobněji např. viz (Švarc a kol. 2011).

12 Národní účetnictví a platební balance jsou podrobně popsány v kapitolách 2.8 a 3.

13 U netradičních forem ZO používáme terminologii (UNECE, 2010), (MMF 2009), (Rojíček 2012) a (Rojíček, Košťáková, Sixta 2012). Netradiční formy jsou používány mj. nadnárodními společnostmi u vývozu/dovozu meziproduktů v rámci mezinárodních (globálních) výrobních řetězců (příkladem je dovoz součástek z Asie s montáží výrobků a balením ve střední a východní Evropě, např. v ČR, a s následným vývozem do jiných států EU).

14 Podmínkou IFT jsou předchozí přímé zahraniční investice (angl. foreign direct investment, FDI) nadnárodních firem; podrobněji viz kapitolu 5. Rozdíl mezi MNC a TNC je dán mírou transnacionality firmy – TNC v porovnání s MNC nejsou vázány na konkrétní stát a mají globální charakter.

15 Outsourcing je používán MNC a TNC jako kapitálově nenáročný způsob vstupu na obtížně dostupné trhy. Kapitálově náročný přenos aktivit do zahraničí, např. formou FDI, je potom v odborné literatuře označován jako offshoring nebo delokalizace (franc. délocalisation). Podrobněji k formám vstupu podniků na zahraniční trhy viz (Machková, Černohlávková a Sato 2010).

16 Používáme definici (Kalínská 2005).

17 Některé zdroje používají pro subjekty světové ekonomiky označení „ekonomické jednotky“, např. viz (Cihelková a kol. 2003). V národních účtech jsou označovány jako „institucionální jednotky“.

18 Subjekty veřejného sektoru v tržních ekonomikách se zapojují do MO ve velmi omezené míře, jedná se převážně o veřejné zakázky se zahraniční účastí.

19 Definice viditelného a neviditelného obchodu není však v odborné literatuře ustálena. V řadě teoretických přístupů se jedná o obchod s hmotnými a nehmotnými statky zahrnující položky nejenom běžného, ale také části kapitálového účtu platební bilance (PB v pojetí do r. 2014); podrobněji viz podkapitolu 2.8.

20 Uvádíme zde příklady nejvýznamnějších směrů obchodu.

21 Tyto faktory jsou podrobně rozpracovány v příslušných teoriích MO.

22 Navazujeme na náš přístup rozpracovaný v (Kalínská a kol. 2010, kap. 1.1) a (Bolotov 2012, kap. 3). Kvantitativní odhad významů jednotlivých faktorů je proveden v kapitole 3.

23 Např. specifické zboží, po kterém je poptávka pouze v určité kultuře, kadeřnické služby, služby nešpičkové zdravotní péče atd. Existence neobchodovatelných zboží a služeb omezuje platnost řady ekonomických modelů a teorií mezinárodního obchodu.

24 Zkoumání MO je třeba z tohoto důvodu doplňovat studiem některých příbuzných témat, jimiž jsou mj. FDI, investiční politika, mezinárodní konkurenceschopnost, mezinárodní měnový systém, aktivity mezinárodních organizací.

25 Náš přístup je založen na (Jirges a Plchová 1996), (Plchová a kol. 2007, kap. 1), (Kubišta a kol. 2009, kap. 1) a (Baláž a kol. 2010, kap. 6.3).

26 Za vysokou míru otevřenosti země lze považovat podíl exportu/importu zboží a služeb na HDP rovný nebo převyšující cca 1/3, celosvětový průměr (v případě obratu obchodu, součtu exportu a importu, se jedná o 2/3). Podrobněji k míře obchodní otevřenosti ekonomik viz kapitolu 3 a k obdobné kapitálové otevřenosti kapitolu 5.

27 Jinak řečeno, zahraniční obchod umožňuje kompenzovat nedostatek určitých výrobků a služeb poptávaných domácími ekonomickými subjekty.

28 Zdroje (dodávky) a užití (angl. supply and use model) je makroekonomickým modelem poskytujícím podrobný popis transakcí zboží a služeb mezi rezidenty národní ekonomiky a mezi jejími rezidenty a nerezidenty za určité období. Ve zprávách zveřejňovaných statistickými úřady má podobu tabulek členěných podle odvětví a produktů.

29 Tato makroekonomická identita, pro první dva sektory ekonomiky, domácnosti a firmy, Y = C + I, byla uvedena v díle britského ekonoma Johna Maynarda Keynese, (Keynes 1936, kap. 6). Moderní podoba identity, Y = C + I + G + (X – M), vypracovaná jeho následovníky, je v současné době používána jako základ výdajové metody výpočtu HDP v národních účtech.

30 Část (X – M) lze ztotožnit s běžným účtem platební bilance (podle Mezinárodních pravidel MMF /MMF 2009 – bilancemi zboží a služeb a bilancemi prvotních a druhotných důchodů/, neboť ZO ve většině zemí představuje nejvýznamnější položku běžného účtu PB; podrobněji viz podkapitolu 2.8.

31 Hospodářským růstem je podle ekonomické teorie zvyšování výrobních kapacit ekonomiky v nejširším smyslu, tj. její velikosti a vyspělosti (růst tzv. potenciálního HDP).

32 Vycházíme z (Kalínská a kol., 2003) a (Kalínská a kol., 2010, s. 56–62).

33 Podmínkou zbídačujícího růstu je existence tržních selhání, angl. distortions, v ekonomikách.

34 Příčinou je neelasticita nabídky ZS tvořících exporty rozvojových zemí, což nutí výrobce zvyšovat objemy produkce, aby udrželi stejnou výši příjmů.

35 Příčinou je neelasticita světové poptávky po surovinách a potravinách. Prebisch formuloval tuto tezi při vyhodnocení vývoje ekonomik Latinské Ameriky v první polovině 20. století. Prebischova–Singerova teze byla však dočasně porušena ve 21. století během tzv. komoditní bubliny.

36 Vývozy země v tomto případě ztrácejí na mezinárodní konkurenceschopnosti, což nepříznivě ovlivňuje národní ekonomiku jako celek a mj. zdražuje dovozy kvůli nižším příjmům ze ZO.

37 (Hamilton 1791) a (List 1841).

38 (Hamilton 1791) rovněž v této souvislosti poukazuje na problém zvýhodňování exportních odvětví jinými státy.

39 Podrobněji např. viz (Diemer, Lallement, Munier 2010).

40 Byl zaznamenán např. v České republice a dalších zemích střední a východní Evropy.

41 V našem členění vycházíme z (Beer 1860, knihy I–III), (Gladkov, Pilojan 2007), (Volkov, Solodkov 2008, kap. 2), (McCusker 2006), (Baláž a kol. 2010, kap. 6) a (Klasing, Milionis 2012).

42 (Beer 1860, kniha I, s. 5–6) uvádí, že první MO v antickém období se odehrával v Africe a v Asii v podobě karavanního obchodu. S časem však došlo i k rozvoji obchodu pobřežního, mj. v Řecku (Athény) a ve Fénicii a Kartágu.

43 Tržiště se od 11.–12. století začala proměňovat ve veletrhy. (Volkov, Solodkov 2008, s. 56) uvádějí jako nejvýznamnější veletržní města 14.–15. století Lyon a Ženevu ve Francii, Frankfurt nad Mohanem v Německu a Bruggy v Nizozemsku.

44 První dohody mezi Lübeckem, Hamburgem, Soestem, Braunschweigem, Kolínem nad Rýnem a Brémami (zakládajícími členy Hanzy) byly podepsány v letech 1241–1259 a zabývaly se udržením míru a bezpečnosti na moři. Později došlo k jejich rozšíření o podporu obchodu a o práva členů.

45 (Beer 1860, kniha III, s. 46) uvádí čtyři druhy kolonií podle účelu jejich získávání: podmaněné kolonie (něm. Eroberungscolonien, např. španělské kolonie v Latinské Americe), obchodní kolonie (něm. Handelscolonien) a dva druhy zemědělských kolonií, obecné (něm. Ackerbaucolonien) a zaměřené na pěstování určitých plodin (kávy, cukru apod.) s využitím otrocké práce (něm. Pflanzungcolonien).

46 Jednalo se především o společnosti akciové, v souvislosti s monopolem zahraničního obchodu mj. o holandské, dánské, francouzské, švédské a britské západoindické a východoindické společnosti.

47 Hlavní myšlenkovou bází protekcionismu Nové doby byl tzv. merkantilismus (snaha o hromadění drahých kovů v zemi prostřednictvím obchodněpolitických opatření, podrobněji viz kapitolu 2) spjatý se jménem francouzského ministra financí Jeana-Baptista Colberta (funkční období 1665–1683), tvůrcem první systematické obchodní (celní) politiky. Merkantilistickou obchodní politiku v ZO používaly Francie (až do druhé poloviny 19. století), Velká Británie, Německo a další evropské státy.

48 Např. anglicko-francouzských obchodních dohod z let 1786 a 1860 řešících spory mezi oběma zeměmi a liberalizujících jejich vzájemný obchod.

49 Jednalo se o systém pevných kurzů měn vůči americkému dolaru, jenž byl ze své strany navázán na zlato bez pásma oscilace (1 trojská unce = 35 USD, podrobněji viz podkapitolu 8.1).

50 Paradigma – systém, rámec.

51 Nově industrializovaných zemí (Hongkongu, Singapuru, Tchaj-wanu a Jižní Korey), poté Číny a zemí skupiny ASEAN, mj. Thajska, Indonésie, Malajsie a Filipín.

2.Teorie mezinárodního obchodu

2.1 O teoriích mezinárodního obchodu

Teorie mezinárodního obchodu, jak uvádějí (Krugman, Obstfeld aMelitz 2012, s.3–6),[52] snaží se odpovědět na tři hlavní otázky: 1. Zda ajaké jsou přínosy/zisky zMO? 2. Jaká by měla být struktura MO? 3. Jak volný by měl být MO mezi zeměmi? Tyto teorie prošly řadou etap vnávaznosti na vývoj obchodu: klasickou, neoklasickou amoderní. Vysvětlení MO na základě principu komparativních nákladů práce začalo být postupně nahrazováno rozdíly ve vybavenosti zemí výrobními faktory alidským kapitálem apodobností preferencí. Vsoučasné době je větší důraz vteoriích kladen na zachycení změn probíhajících ve světové ekonomice, na ekonometrické modely[53] ana propojení MO svnější ekonomickou rovnováhou (zohlednění vazeb vrámciplatební bilance, PB). Vtéto kapitole rozebereme každý ze tří uvedených přístupů podrobněji, ato svyužitím existujících poznatků mezinárodní ekonomie.

2.2 Nástroje analýzy základního modelu

Dříve než přistoupíme kpopisu ahodnocení samotných teorií obchodu, musíme si vobecné rovině nadefinovat základní podmínky apředpoklady, které budeme považovat za platné (bez nich by jednotlivé teorie byly složitě popsatelné, resp. neplatné). Jelikož se ovšem teorie vzájemně liší, budou některé předpoklady platné pouze pro určité teorie (viz dále).

Oněmi základními podmínkami apředpoklady rozumíme tzv. základní model ekonomiky, tedy podobu země, která se účastní mezinárodní směny zboží aslužeb. Tento model bývá rovněž nazýván modelem všeobecné rovnováhy, jelikož jsou výroba, spotřeba, ceny imezinárodní obchod utvářeny současně pro všechnu produkci vyráběnou vdané zemi. Jeho výhodou je to, že dokáže popsat všechny podstatné procesy probíhající vekonomice, nevýhodou na druhé straně to, že pokud bychom chtěli popsat množinu veškeré produkce, stal by se příliš komplikovaným. Ztohoto důvodu přistupujeme kvyužití určitých zjednodušujících podmínek apředpokladů (více otěchto předpokladech např. Melvin, Husted 2010).

Předpoklad 1

Všechny subjekty vekonomice, zejména firmy aspotřebitelé, vykazují racionální chování. Tím rozumíme, že firmy utvářejí produkci tak, aby maximalizovaly svoje zisky, spotřebitelé naopak spotřebovávají takové kombinace zboží, aby maximalizovali svůj užitek.

Předpoklad 2

Vmodelu budeme předpokládat pouze dvě země, A aB, arovněž pouze dvě zboží, např. počítače ajablka (které budeme vdalší analýze značit P aJ). Vobou zemích jsou obě zboží identická (tedy počítače vzemi A jsou stejné jako počítače vzemi B) ajsou rovněž vurčitém množství vobou zemích spotřebovávána.

Důvod tohoto omezení je čistě geometrický– bez využití modelu 2 × 2 by bylo grafické znázornění velice obtížné. Na druhou stranu při algebraickém řešení modelu takovýto omezující předpoklad užít nemusíme.

Předpoklad 3

Vmodelu nepředpokládáme existenci peněžní iluze. Pod tímto pojmem rozumíme tu situaci, kdy firmy či jednotlivci činí rozhodnutí na základě ceny (resp. její změny) jednoho či několika málo statků, aniž by vzali vpotaz vývoj ceny dalších statků. Ilustrujme tuto situaci na konkrétnějším příkladu– řekněme, že se jistý spotřebitel rozhoduje mezi koupí dvou automobilů, např. značek Škoda aSeat. Jejich cena je nejprve stejná, posléze ovšem cena automobilu Škoda poklesne o10%. Za existence peněžní iluze by se spotřebitel rozhodl pro jeho koupi, protože vidí sníženou cenu. Již by ale případně neviděl to, že cena automobilu Seat poklesla o15%. Proto by byla výhodnější tato koupě. Dalším příkladem peněžní iluze může být rozpor mezi nominálními areálnými veličinami. Představme si situaci, že se zaměstnanec dočká zvýšení své mzdy o3%. To ho jistě potěší, nicméně již nebere vpotaz to, že cenová hladina vzrostla o5%. Nominální mzda tedy vzrostla, ale reálný příjem poklesl. Tyto situace ovšem budeme díky neexistence peněžní iluze pokládat za nereálné. Naopak předpokládáme, že jak spotřebitelé, tak ifirmy berou vpotaz vývoj všech cen.

To tedy znamená, že jejich rozhodnutí nejsou založena na nominálních cenách, nýbrž na cenách relativních. Vpřípadě našich dvou zboží, P aJ, nejsou podstatné jejich nominální ceny PP aPJ, ale jejich poměr, PP/PJ. Tuto relativní cenu můžeme rovněž zobrazit graficky jakožto rozpočtovou křivku (viz obr. 2.1).

Obr. 2.1 Rozpočtová křivka (zdroj: Čajka, R.; upraveno dle /Husted, Melvin 2010, s. 34/)

Vertikální osa zobrazuje množství jablek ve fyzickém množství, na horizontální ose nalezneme množství počítačů rovněž ve fyzických jednotkách. Rozpočtová křivka nám poté ukazuje všechny možné kombinace těchto dvou druhů zboží, které si spotřebitel může koupit za určité množství peněžních prostředků.

Naše rozpočtové omezení (výše příjmu) se vdaném příkladu rovná 1000 acena jednoho počítače je 100, zatímco cena jablka dosahuje 50. Pokles spotřeby počítačů ojednu jednotku umožní zvýšit nakoupené množství jablek odvě jednotky.[54] Počítač má tedy hodnotu dvou jablek, proto musí být relativní cena rovna dvěma. Jak je patrné zobrázku, je podstatnou výhodou rozpočtové křivky fakt, že její sklon (v absolutní hodnotě) odpovídá relativní ceně.

Předpoklad 4

Vybavení výrobními faktory je vkaždé zemi fixní atechnologie dostupné pro výrobu se včase nemění. Tento předpoklad zajišťuje neměnnost nabídkových možností ekonomiky, které můžeme zobrazit pomocí tzv. hranice výrobních možností (označováno často jako PPF– angl. production possibility frontier). Ta zobrazuje maximální množství určitého zboží, např. J, které může být vdané ekonomice vyrobeno svyužitím existujících výrobních faktorů, dostupné technologie apři určitém množství výroby druhého zboží, vnašem případě P. Dva nejčastější tvary křivky PPF ilustruje obr. 2.2.

Obr. 2.2 Hranice výrobních možností (zdroj: Čajka, R.; upraveno dle /Husted, Melvin 2010, s. 35/)

Produkce dané země se může nacházet kdekoli na křivce DE nebo pod ní. Bod B značí plné zapojení dostupných zdrojů atedy efektivnost ve výrobě (není možné zvýšit produkci jednoho statku, aniž by se nesnížila produkce druhého statku), bod A naopak reprezentuje neefektivnost výroby (existují volné zdroje). Výroba označená bodem C je nedosažitelná, jelikož se nachází nad křivkou PPF.

Podstatnou zmínku ovšem musíme věnovat dvěma nejčastějším (ne ovšem jediným– viz dále) tvarům hranice výrobních možností. Liší se dle toho, jestli bereme vpotaz rostoucí či konstantní oportunitní náklady[55]. Jednodušším příkladem je pravý graf, tedy situace(b), která je založena na konstantních oportunitních nákladech. Vtomto případě má PPF tvar přímky, protože spoklesem produkce zboží J roste produkce zboží P konstantním tempem (a naopak). Jde ozjednodušený popis reality, se kterým se ovšem také jednodušeji pracuje. Zobrazuje rovněž isituaci jednofaktorové ekonomiky, kdy je kprodukci zboží využit jenom jeden výrobní faktor (např. práce; viz dále).

Naopak situace (a) popisuje případ rostoucích oportunitních nákladů, kdy spoklesem produkce zboží J roste produkce zboží P neustále pomaleji (a naopak). Pracujeme tedy skonkávní křivkou. Jde ověrohodnější aproximaci reality, otázkou však je, co tento vývoj může způsobit. Nejlepším zdůvodněním je rozdílná náročnost na využití různých výrobních faktorů. Předpokládejme tedy, že produkce jablek je náročná na množství práce (jakožto výrobního faktoru) akapitálu využívá méně, naopak produkce počítačů je náročná na kapitál améně na práci. Spoklesem produkce J ojednotku tedy dojde zejména kuvolnění práce, méně již kapitálu, což ale neodpovídá produkčním potřebám výroby P. Aby se zvýšila produkce P ojednotku, musí tedy poklesnout produkce J více než ojednotku (v takovém množství, aby se uvolnilo tolik kapitálu, kolik je potřeba na výrobu jedné jednotky P; smnožstvím práce není logicky problém). Obdobně bychom mohli problematiku vysvětlit přes zákon klesajících výnosů, který říká, že každé další zapojení daného výrobního faktoru (při předpokladu neměnnosti množství využitých ostatních výrobních faktorů) přináší nižší hodnoty výstupu.

Předpoklad 5

Na trzích obou výrobků vobou zemích panuje dokonalá konkurence, navíc neexistují žádné externality při výrobě. Za těchto podmínek se musí rovnat cena mezním nákladům (P = MC). Naše situace je ovšem do jisté míry specifická, neboť jak bylo řečeno, nezajímají nás ceny nominální, ale cena relativní. To samé tedy platí pro náklady– místo mezních nákladů konkrétního výrobku nás zajímají náklady relativní (tedy náklady jednoho výrobku vyjádřené vnákladech výrobku druhého). Podmínku dokonalé konkurence si tedy upravíme tak, aby se relativní cena rovnala relativním nákladům. Graficky je vyjádřena pomocí obrázku 2.3.

Optimální produkce se tedy nachází vtom bodě, kde se relativní cena rovná relativním nákladům. Relativní cenu vyjadřuje sklon rozpočtové křivky, rovnost tedy nalezneme tam, kde je tato křivka tečnou hranice výrobních možností.

Předpoklad 6

Výrobní faktory vykazují dokonalou národní mobilitu mezi odvětvími. Ztohoto předpokladu tedy plyne, že pokud například vjednom odvětví poklesne zaměstnanost (např. vdůsledku snížené poptávky), absorbuje nezaměstnané pracovníky okamžitě aabsolutně jiné (resp. vnašem případě druhé) odvětví. Pohledem současné ekonomiky se jedná opoměrně silný předpoklad, jelikož zejména pracovní trhy (v Evropě) vykazují silné rigidity.

Předpoklad 7

Společenské preference ve spotřebě lze vyjádřit pomocí sady společenských indiferenčních křivek. Vtomto případě se jedná oanalogii jednotlivého spotřebitele, jehož spotřební preference lze vyjádřit pomocí sady indiferenčních křivek[56]. I společnost jako celek bude preferovat takovou kombinaci zboží ve spotřebě, která povede kmaximalizaci užitku. Tato preference je vyjádřena právě pomocí sady společenských indiferenčních křivek (označováno často jako CIC– angl. community indifference curve). Optimální spotřebu nalezneme vtom bodě, kdy je CIC tečnou rozpočtové křivky.

Opětovně se ovšem jedná opředpoklad poměrně striktní, neboť jeho úplné naplnění lze očekávat pouze vtěchto situacích: jednočlenná ekonomika, striktní diktatura nařizující lidem spotřebu nebo společnost skutečně mající identické spotřební návyky ipříjmy (maximálně se tedy může jednat o průměrné společenské preference).

Obr. 2.3 Optimální produkce (zdroj: Čajka, R.; upraveno dle /Husted, Melvin 2010, s. 37/)

2.3 Rovnováha základního modelu ekonomiky

Dříve než budeme hledat výhody zapojení do mezinárodního obchodu, je nutné ilustrovat rovnováhu za neexistence tohoto prvku, tedy vsituaci tzv. autarkie. Vní je země poháněna snahou soběstačnosti aneúčastní se mezinárodní směny zboží aslužeb. Nalezení rovnováhy je pro nás důležité pro následné porovnání se situací zapojení do mezinárodního obchodu. Kombinujeme prvky nabídky apoptávky, abychom nalezli optimální produkci, spotřebu aceny (viz obr. 2.4 a2.5).

Konstantní oportunitní náklady

Linie DE představuje vnašem případě nejen hranici výrobních možností dané země, ale irozpočtovou křivku. To je nutné kvůli tomu, abychom nalezli optimální produkci. Jak bylo uvedeno výše, ta je určena bodem, kde je rozpočtová křivka tečnou PPF. Vpřípadě konstantních oportunitních nákladů je to možné pouze za jedné situace, ato když jsou přímky identické (jistou výjimkou jsou body D aE samotné– viz dále). To rovněž implikuje, že všechny body linie DE (kromě bodů D aE samotných)[57] jsou ioptimálními produkčními výstupy za situace produkce obou statků.

Zbývá tedy nalézt optimální spotřebu. Ta vychází zpodmínky optimalizace užitku společností. Jde tedy obod, ve kterém je společenská indiferenční křivka tečnou rozpočtové křivky. Tento bod logicky musí ležet na nejvyšší dosažitelné společenské indiferenční křivce. Vnašem grafickém znázornění se jedná obod Z. Nyní spotřebitelé maximalizují užitek ataké výrobci maximalizují zisky. Optimální výroba se tedy rovná optimální spotřebě.

Kdybychom se podívali na situaci vbodě Y, vyplynou nám zajímavé skutečnosti. Jednalo by se opětovně ooptimální produkční situaci (viz výše), ale spotřebitelé by nemaximalizovali užitek. To lze identifikovat pomocí faktu, že je pro ně dosažitelná výše položená CIC (CIC_1 oproti CIC_0). Spotřebovávají příliš zboží P amálo zboží J. Proto by upravili spotřebu tak, aby se dostali zpět do bodu Z. Zajímavé ale je, že změna ve spotřebě se nijak neodrazí ve změně relativní ceny– ta zůstává pro všechny kombinace zboží P aJ identická. Poptávka tedy nijak neovlivňuje relativní ceny, jejím úkolem je pouze vybrat optimální spotřební kombinaci, vnašem případě bod Z.

Obr. 2.4 Rovnováha základního modelu za situace konstantních oportunitních nákladů (zdroj: Čajka, R.; upraveno dle /Husted, Melvin 2010, s. 42/)

Rostoucí oportunitní náklady

Za předpokladu rostoucích oportunitních nákladů je situace poněkud složitější. Základní prvky jsou ovšem stejné– linie DE představující hranici výrobních možností (tedy stranu nabídky) akřivky CIC spotřební preference společnosti (tedy strana poptávky). Bod X je logickým bodem celkové rovnováhy. Jde ooptimální produkci (rozpočtová křivka je tečnou PPF) ioptimální spotřebu (CIC je tečnou rozpočtové křivky).

Jaká by ovšem byla situace vbodě U? A jaké by byly důsledky? Spotřebitelé by byli ochotni platit vyšší cenu za zboží P, než musejí (chtějí ho spotřebovávat více, což je patrné zrozdílných sklonů hypotetických tečen CIC_0 aPPF vbodě U– sklon tečny CIC_0 by byl vyšší než sklon vpřípadě křivky PPF, což by indikovalo vyšší relativní cenu PP/PJ, kterou by spotřebitelé byli ochotni platit). Poptávka po zboží P tedy poroste, naopak poptávka po zboží J bude klesat. Rostoucí relativní cena zboží P tedy podnítí jeho výrobce kvyšší produkci anaopak klesající relativní cena zboží J způsobí pokles jeho produkce. To způsobí posun po křivce PPF do bodu X, kde se bude rovnat optimální produkce požadované spotřebě (spotřebitelé budou ochotni platit takovou relativní cenu, která odpovídá tržní ceně– tedy té, kterou musí platit). Role poptávky je tedy jiná než vmodelu skonstantními oportunitními náklady, jelikož ovlivňuje relativní cenu.

Obr. 2.5 Rovnováha základního modelu za situace rostoucích oportunitních nákladů (zdroj: Čajka, R.; upraveno dle /Husted, Melvin 2010, s. 43/)

2.4 Klasický model mezinárodního obchodu

Klasičtí ekonomové ve svých dílech kritizují předcházející převažující obchodněpolitický systém, tedy merkantilismus. Jeho kritice se ovšem věnuje ijeden z„předklasiků“, filozof David Hume. Na toho později navázali jak Adam Smith, tak David Ricardo. Hume formuloval idnes stále platnou tzv. kvantitativní teorii peněz.[58] Tato teorie popisuje proces, kdy při růstu objemu peněz vekonomice (za podmínky existence plnohodnotných peněz apevného kurzu– tedy při růstu množství drahých kovů, při konstantní rychlosti obratu peněz avekonomice pracující na úrovni svého potenciálu) vdůsledku aktivní obchodní bilance dojde ke zvýšení cenové hladiny vdané ekonomice, atím ke zhoršení cenové konkurenceschopnosti anásledně ke snížení kladného salda obchodní bilance.[59] Tímto procesem je dáno, že nelze dlouhodobě udržovat aktivní saldo obchodní bilance,[60] což požadovali merkantilisté.

2.4.1 Teorie absolutních výhod

Prvním významným klasickým ekonomem byl již zmíněný Adam Smith, který se problematice mezinárodního obchodu, liberalismu aprotekcionismu věnoval ve svém díle Pojednání opodstatě apůvodu bohatství národů,[61] vydaném vroce 1776. Smith vněm silně kritizoval merkantilisty, ato především za jejich tvrzení, že mezinárodní obchod je hrou snulovým součtem. Věděl, že tomu tak není, jelikož ze vzájemného obchodování mohou těžit všechny zúčastněné strany (viz Smith 1776).

Box 2.1 Merkantilismus

Pokud se zabýváme protekcionismem, nesmíme opomenout jeden zdruhů hospodářské azahraničněobchodní politiky*1), merkantilismus. Merkantilistické názory byly významné mezi 16.a18.stoletím, než byly úspěšně vyvráceny kritikou představitelů klasické politické ekonomie.

Základní tezí merkantilismu bylo co nejvíce zvyšovat vývoz azároveň minimalizovat dovoz. *2) Problém ale byl vtom, jak byla chápána celá ekonomika. Bohatství národa bylo podle této teorie dáno zásobou drahých kovů vekonomice. Zvyšování jejich zásoby (a tedy růstu bohatství) bylo možné dosáhnout pouze dvěma základními způsoby:*3)

1.těžbou na území daného státu (případně na území kolonií);

2.aktivní platební (obchodní)*3) bilancí.

Pro země bez možnosti těžby drahých kovů tedy byla jedinou možností aktivní obchodní bilance. Té bylo vdobě plnohodnotných peněz*5) možné dosáhnout pouze vývozem více zboží aslužeb, než bylo dováženo. Merkantilisté považovali zahraniční obchod za hru snulovým součtem. Tím bylo myšleno, že pokud jedna země na zahraničním obchodě vydělává, druhá musí logicky prodělávat. Hospodářská politika tedy pouze sloužila kmaximálnímu možnému přerozdělení existujícího bohatství ve prospěch domácí ekonomiky. Zastánci této teorie nepředpokládali, že zapojení země do mezinárodního obchodu amezinárodní dělby práce může vést ke zvyšování světového bohatství atedy bohatnutí všech zapojených stran.

Nejtvrdší formu merkantilismu prosazovali vjeho rané fázi tzv. bullionisté. Ti dokonce prosazovali absolutní zákaz vývozu drahých kovů.*6) Spostupem doby však již takovéto požadavky nebyly vznášeny apozdější bullionisté, jejichž hlavním představitelem byl Thomas Mun, již poukazovali na to, že kbohatnutí země stačí mít kladnou aktivní bilanci jako celek (ne tedy kladné jednotlivé operace akladnou obchodní bilanci se všemi jednotlivými zeměmi). Bylo tedy možné vyvážet idovážet, podstatný byl celkový výsledek. Poukazováno bylo rovněž na výhodnost tzv. reexportů, tedy nejprve dovozu např. surovin avývozu hotového zboží, za které lze získat při prodeji více drahých kovů, než bylo potřeba knákupu těchto surovin.

Thomas Mun si rovněž uvědomoval určitý nedostatek teorie merkantilismu. Poukazoval na to, sčím později přišel David Hume vrámci tzv. kvantitativní teorie peněz. Tedy že nárůst objemu drahých kovů vekonomice (tedy aktivní obchodní bilance) vede krůstu cenové hladiny apostupné ztrátě cenové konkurenceschopnosti domácích výrobců. Dlouhodobé udržování aktivní obchodní bilance bylo podle něj tedy neudržitelné apro ekonomiku škodlivé.

Za typický příklad duchu merkantilismu lze uvést English Navigation Act zroku 1651, který Anglii dával právo obchodovat skoloniemi azakazoval dovoz zboží neevropského původu, pakliže nebylo transportováno na lodích plujících pod vlajkou anglické královny. Zákon vydržel až do roku 1849.

*1) Nejde o samostatnou školu ekonomického myšlení.

*2) Což není z dnešního hlediska podpory vývozu nic špatného.

*3) Pokud odmyslíme války.

*4) Obchodní bilance vtéto době představovala velkou část celé platební bilance.

*5) U plnohodnotných peněz odpovídá množství kovu, které mince představuje, množství kovu, které mince obsahuje. Existuje tedy rovnost kupní síly mince aobsaženého kovu.

*6) A tím prakticky tedy izákaz dovozu.

Pokud se podíváme na rok vzniku zásadního Smithova díla, může se nám jevit zvláštní, že názory téměř 250 let staré (a hlavně odvozené ze stavu národních ekonomik tehdejší doby) mají ještě dnes nějakou vypovídací hodnotu. Co tedy činí klasický model, nejprve popsaný Smithem aposléze doplněný Ricardem, tak unikátním? Stručně řečeno je to jednoduchost modelu ajeho schopnost velice ilustrativně popsat výhody zapojení izolovaných ekonomik do mezinárodního obchodu. Ve výše zmíněné publikaci se Smith nejprve věnoval národním ekonomikám, jmenovitě dělbě práce. Na příkladu výroby špendlíků prokázal, že je možné dosáhnout vyšší produkce tehdy, když se dělníci specializují pouze na určité fáze výroby (konkrétně na ty, které jim jdou nejlépe), než když mají na starosti jejich kompletní výrobu. Obhajoval tak vznik továren, které byly na principu dělby práce založeny, anaopak neviděl smysl vmalých manufakturách, kde „všichni dělali všechno“. Tuto tezi odělbě práce poté Smith aplikuje na jednotlivé ekonomiky, kdy tvrdí, že jejich specializací na výrobu těch výrobků, které dané země umí vyrobit nejefektivněji (= nejlépe, nejlevněji) si polepší nejen tyto ekonomiky (pomocí mezinárodního obchodu), ale isvět jako celek (vyšší mírou světové produkce).

Abychom však byli schopni výhody dané specializace vrámci klasického modelu prokázat, musíme knašim předchozím předpokladům přidat pět nových (podrobněji opět Melvin, Husted 2010).

Předpoklad 8

Výrobní faktory se nemohou přesouvat zjedné země do druhé, existuje tedy mezinárodní faktorová imobilita. Tento předpoklad zajišťuje neměnnost národních hranic výrobních možností po započetí mezinárodního obchodování. Rovněž je zaručena možnost odlišné mzdové úrovně mezi zeměmi, která se díky neexistující pracovní migraci po otevření hranic nezmění. Reálnost tohoto předpokladu při pohledu na dnešní ekonomiku je sporná– práce je do jisté míry mobilní, kapitál, zejména finanční, poté téměř dokonale mobilní.

Předpoklad 9

Pohybu zboží aslužeb nejsou kladeny žádné překážky. Předpokládáme tedy neexistenci cel, kvót adalších netarifních opatření a(zejména) dopravních nákladů. Zásadním důsledkem tohoto předpokladu je fakt, že po umožnění obchodu musí být cena zboží stejná ve všech zemích. Voblasti některých služeb (např. software) jej lze považovat za splněný, otázkou ale zůstává jeho aplikace na zboží (viz podkapitolu 1.1).

Předpoklad 10

Obchodní bilance by měla být vyrovnaná. Zdánlivě nedůležitá problematika byla vdobě svého vzniku opodstatněná. Až do druhé poloviny 20. století tvořil pohyb zboží aslužeb většinovou položku platební bilance. Pokud tedy chtěl stát dovézt určité zboží, musel si na něj vydělat vývozem jiného zboží. Dovoz na (obchodní) dluh, tedy financovaný jinak než vývozem, byl velice omezený. Sliberalizací pohybu kapitálu se situace ovšem změnila avsoučasné době mnoho zemí (např. USA) financuje deficitní obchodní bilanci přílivem kapitálu. Pro naši analýzu budeme ovšem předpokládat vyrovnanost obchodní bilance, tedy hodnotovou rovnost vývozů adovozů.

Předpoklad 11

Práce je jediným produktivním inákladovým výrobním faktorem. Tento přístup se nazývá pracovní teorií hodnoty avyjadřuje skutečnost, že cena zboží je dána množstvím práce použité při jeho výrobě acenou práce. Mnoho pozdějších ekonomů tento přístup zpochybňovalo tím, že cena je subjektivní hodnotou danou střetem nabídky apoptávky, aže existují další výrobní faktory, které se při výrobě používají (kapitál nebo půda). Přesto nelze říci, že by byl předpoklad zcela vyvrácen. Zásadní je totiž to, co chápeme pod pojmem práce. Nemusí jít pouze omanuální činnost, může se totiž jednat iovýsledek tvůrčí činnosti, tedy jakýsi výstup lidského kapitálu. Zejména tedy lidský kapitál lze vurčitém pohledu chápat jako derivát výrobního faktoru práce (viz dále).

Předpoklad 12

Výroba vykazuje konstantní výnosy zrozsahu při poměření vstupu (práce) avýstupu. Určitá proporcionální změna vobjemu vstupů tedy vede kidenticky proporcionální změně objemu výstupů (dvojnásobek zaměstnanců tedy vyprodukuje dvojnásobek výrobků).

Výhody zmezinárodního obchodu dle klasického přístupu

Tímto bychom se vypořádali sdalšími omezeními, která jsou podstatná pro funkčnost klasického modelu. Nejprve se podíváme na situaci ve dvou zemích, které začnou vzájemně obchodovat. Je ovšem podstatné zmínit, že půjde odynamický pohled na situaci, tedy na to, co se bude dít po započetí obchodu. Konečný stav (statický pohled) bude znázorněn posléze.

Vezměme vpotaz již dvě zmíněné země, tedy A aB, které vyrábějí produkty J (jablka) aP (počítače). Následující tabulka zobrazuje produktivitu obou výrobních odvětví vobou zemích– čísla vní reflektují počet pracovních hodin, které jsou nutné pro výrobu jednoho kusu daného zboží.[62]

Tab. 2.1 Model absolutních výhod (rozložení produktivity práce) (zdroj: Čajka, R.)

Výrobek/země

A

B

Počítače

3

12

Jablka

6

4

Ztabulky je patrné, že pracovníci vzemi A jsou schopni vyrobit jeden počítač svyužitím menšího množství práce (a tedy levněji) než vzemi B, zatímco pro jablka platí konstatování opačné. Proto lze konstatovat, že země A má absolutní výhodu ve výrobě počítačů azemě B má absolutní výhodu ve výrobě jablek. Teorie absolutních výhod tedy tvrdí, že země by se měla specializovat na produkci těch výrobků, jež je schopna vyrobit sabsolutně nižšími náklady než jiné země. Ty bude vyvážet do ostatních zemí, ze kterých bude naopak dovážet ty produkty, které jednotlivé země dokážou vyrábět nejlevněji. Každá země tedy produkuje to, co jí jde nejlépe.

Ještě jsme ovšem neprokázali výhodnost dané specializace pro obě zapojené země ipro svět jako celek. Tu ilustruje tabulka 2.2.

Tab. 2.2 Model absolutních výhod (změna produkce po započetí obchodu) (zdroj: Čajka, R.)

Země/změna

produkce P

produkce J

A

+2

–1

B

–1

+3

Svět

+1

+2

Předpokládejme, že země A sníží výrobu ojednu jednotku J, což uvolní 6 hodin práce, které může ekonomika využít kvýrobě dodatečných dvou jednotek P. Stejně tak země B, když omezí produkci P ojednu jednotku, 12 hodin práce vyrobí navíc 3 jednotky J. Celkový efekt pro svět je pozitivní– aniž by došlo kzapojení dodatečných zdrojů, mohou spotřebitelé zkonzumovat ojednu jednotku P advě jednotky J více. Statický konečný efekt specializace vrámci klasického modelu bude ilustrován později, již nyní však můžeme sdělit, že země se budou specializovat absolutně– země A tedy bude vyrábět pouze počítače azemě B bude produkovat pouze jablka.

Zabývejme se nejprve samotnou specializací– ta předpokládá přesun práce zjednoho odvětví do druhého (toho, které má absolutní výhodu). Co tedy přesvědčí pracovníky, aby změnili zaměstnání? Za předpokladu dokonalé konkurence vobou odvětvích aza existence faktu, že cena výrobku je dána cenou práce vynásobenou množstvím práce při výrobě použitém, bude přesun práce způsoben tržními silami. Podívejme se nejprve na následující rovnice, které vyjadřují relativní cenu výrobků vobou zemích.

Vzemi A:

PP = WA × počet hodinPA = WA × 3

PJ = WA × počet hodinJA = WA × 6

Vzemi B:

PP = WB × počet hodinPB = WB × 12

PJ = WB × počet hodinJB = WB × 4

Je patrné, že před započetím obchodu stojí vzemi A jedna jednotka P 0,5 jednotky J, ale vzemi B je tento poměr roven 3. Tato nerovnováha po uvolnění obchodu logicky povede ktomu, že spotřebitelé vzemi B budou poptávat zboží P vzemi A, protože je zde levnější, což povede ke zvýšení poptávky po P vzemi A aknárůstu výroby. Opačný vývoj bude vpřípadě zboží J– jeho cena je vyšší vzemi A (stojí dvě jednotky P) než vzemi B (zde je směnný poměr pouze 1/3 jednotky P). Proto poroste poptávka po J ze země A alogicky ijeho výroba vzemi B.

Vzemi A tedy klesá poptávka po jablkách asnižuje se tedy jejich produkce, což povede ke snižování počtu pracovníků. Ti najdou uplatnění vexpandujícím odvětví počítačů, které musí uspokojovat poptávku ze země B. Země B prochází obdobným procesem– klesá poptávka po počítačích, proto uvolněná pracovní síla přechází do výroby jablek, která roste vdůsledku poptávky ze země A. Tento proces bude mít následně implikaci ipro samotnou výši mezd vobou odvětvích (viz dále). Jsou to tedy tržní síly (nabídka apoptávka), které způsobí realokaci výrobního faktoru práce.

2.4.2 Teorie komparativních výhod

Teorii komparativních výhod rozpracoval David Ricardo. Poprvé ji publikoval vroce 1817 vrámci své knihy Zásady politické ekonomie azdanění (On the Principles of Political Economy and Taxation).

Tato teorie se snaží odstranit jednu zhlavních vad teorie absolutních výhod. Jde osituaci, kdy některá ze zemí nemá žádnou absolutní výhodu (nedokáže tedy žádný produkt vyrábět nejlevněji). Musela by tedy všechny produkty dovážet. Teorie komparativních výhod naproti tomu uvádí, že ivtakovémto případě se zemi zapojení do mezinárodního obchodu (do mezinárodní dělby práce) vyplatí.

Země by se měly specializovat na výrobu toho zboží, kde mají největší absolutní výhodu (pokud tedy vnašem modelu 2 × 2 mají absolutní výhodu při výrobě obou produktů) nebo nejmenší absolutní nevýhodu (pokud nemají absolutní výhodu při výrobě žádného zboží). Takto tedy můžeme definovat zákon komparativních výhod.

Tab. 2.3 Model komparativních výhod (rozložení produktivity práce) (zdroj: Čajka, R.)

Výrobek/země

A

B

Počítače

3

12

Jablka

6

8

Ztabulky 2.3 je patrné, že pracovníci vzemi A jsou schopni vyrobit jeden počítač ijedno jablko svyužitím menšího množství práce (a tedy levněji) než vzemi B. Proto můžeme konstatovat, že země A má absolutní výhodu jak ve výrobě počítačů, tak ve výrobě jablek. Síla obou těchto absolutních výhod ovšem není stejná– počítače dokáže země A vyrobit ve srovnání se zemí B o 300 % efektivněji, zatímco jablka pouze o 25 % efektivněji. Ztoho tedy vyplývá, že země A má komparativní výhodu při výrobě zboží P (má zde největší absolutní výhodu), které bude vyrábět avyvážet. Země B má komparativní výhodu při výrobě zboží J, jelikož je to pro ni nejmenší absolutní nevýhoda. Na produkci jablek se tedy bude specializovat abude je ivyvážet.

Podívejme se znovu na výhodnost dané specializace pro obě zapojené země ipro svět jako celek. Tu ilustruje tabulka 2.4.

Tab. 2.4 Model komparativních výhod (změna produkce po započetí obchodu) (zdroj: Čajka, R.)

Země/změna

produkce  P

produkce  J

A

+2

–1,0

B

–1

+1,5

Svět

+1

+0,5

Předpokládejme, že země A sníží výrobu ojednu jednotku J, což uvolní 6 hodin práce, které může ekonomika využít kvýrobě dodatečných dvou jednotek P. Stejně tak země B když omezí produkci P ojednu jednotku, 12 hodin práce vyrobí navíc 1,5 jednotky J. Celkový efekt pro svět je pozitivní– aniž by došlo kzapojení dodatečných zdrojů, mohou spotřebitelé zkonzumovat ojednu jednotku P apůl jednotky J více.

Podívejme se nyní na konečný důsledek obchodu vrámci klasického modelu, tedy na úplnou specializaci zemí.[63]

Za autarkní situace bude vobou zemích dosaženo všeobecné rovnováhy, kterou určí bod dotyku křivky CIC skřivkou PPF (která se za předpokladu konstantních oportunitních nákladů rovná rozpočtové křivce). Vnašem grafu jsou to body A aB.

Pokud teď necháme země obchodovat, bude to mít vliv na relativní ceny. Jak už jsme uvedli, je zboží P levnější vzemi A, zatímco zboží J vzemi B. Vdůsledku neexistence jakýchkoli bariér obchodu se tedy zvýší poptávka po zboží P vzemi A (v zemi B se sníží) apo J vzemi B (v zemi A se sníží). Relativní cena P vjednotkách J musí poté vzemi A vzrůst avzemi B poklesnout, až dosáhne stejné hodnoty. Tu zaznamenáme vbodu rovnováhy pro otevřenou ekonomiku. Důsledkem tedy je, že způvodně dvou národních relativních cen vznikne jedna „světová“ cena, kterou můžeme pojmenovat jako mezinárodní směnné relace. Otázkou zůstává jejich hodnota, tedy na jaké úrovni se ustálí. Zřejmé je, že to musí být někde uvnitř intervalu tvořeného národními směnnými poměry (relativními cenami), vnašem případě mezi hodnotami 0,5 a1,5 (při relativní ceně PP/PJ). Pokud by totiž byla např. 0,4, pro zemi A by bylo zapojení do mezinárodního obchodu nevýhodné, protože by se dostala do horší situace než před započetím obchodu (výrobci zboží P by jej nechtěli prodávat za 0,4 J, když předtím dostávali 0,5 J). To samé by platilo pro zemi B např. při hodnotě 1,6.

Obr. 2.6 Rovnováha základního modelu vzemích A aB za situace konstantních oportunitních nákladů apřed započetím obchodu (zdroj: Čajka, R.; upraveno dle /Husted, Melvin 2010, s. 63/)

Načrtněme tedy nyní situaci, když by směnné relace nabyly např. hodnoty 3/4 aze zapojení do mezinárodního obchodu by měly profitovat obě země.

Při ceně 4/3 jednotky P za jednu jednotku J budou chtít producenti vzemi A zvýšit produkci zboží P, protože je to cena vyšší, než jaká panovala při uzavřené ekonomice, naopak výrobci zboží J budou produkci snižovat (předtím dostávali za jednu jednotku J dvě jednotky P, nyní budou dostávat pouze 4/3 P). Uvolňuje se tedy práce (z odvětví J), která najde uplatnění vexpandujícím odvětví P. Vpřípadě, že předpokládáme konstantní oportunitní náklady, dojde kúplné specializaci ekonomik. Produkce zboží P tedy dosáhne nového optima, ato přímo vbodě E. Ekonomika A tedy bude vyrábět pouze zboží P ažádné zboží J. Vzemi B dojde kopačné úplné specializaci. Díky poptávce po zboží J toto odvětví zvyšuje produkci, naopak produkce zboží P klesá auvolněná pracovní síla přechází do oboru výroby zboží J. Novým produkčním optimem se tedy stane přímo bodD, ekonomika B tedy bude vyrábět pouze zboží J ažádné zboží P.

Obr. 2.7 Rovnováha základního modelu vzemích A aB za situace konstantních oportunitních nákladů apo započetí vzájemného obchodu (zdroj: Čajka, R.; upraveno dle /Husted, Melvin 2010, s. 65/)

Prozatím jsme se věnovali pouze straně nabídky– produkci. Vpřípadě uzavřených ekonomik se ideální produkce rovnala ideální spotřebě (hranice výrobních možností byla identická rozpočtové křivce). Při otevření ekonomik již tomu tak není. Nové rozpočtové omezení je ilustrováno směnnými relacemi, které tedy představují stranu poptávky. Jde otakové kombinace zboží P aJ, které si spotřebitel může dovolit svyužitím výhod mezinárodního obchodu.

Vzemi A tak bude spotřeba za dané hodnoty směnných relací dána bodem dotyku společenské indiferenční křivky (CICA*) asměnných relací (bod C). Ztoho vyplývá, že spotřeba zboží P bude na úrovni PA, což značí, že zbytek produkce (E– PA) bude roven exportu do země B. Celá spotřeba zboží J (v úrovni 0C) je importována ze země B. Plochu PACE můžeme označit jako trojúhelník obchodu, který nám říká, kolik zboží je ekonomika A ochotna směnit za daných směnných relací. Vzemi B tak bude spotřeba za dané hodnoty směnných relací dána rovněž bodem dotyku společenské indiferenční křivky (CICB*) asměnných relací (tedy bod F). Ztoho vyplývá, že spotřeba zboží J bude na úrovni JB, což značí, že zbytek produkce (D– JB) bude roven exportu do země A. Celá spotřeba zboží P (v úrovni 0F) je importována ze země A. Plochu JBFD můžeme označit jako trojúhelník obchodu, který nám říká, kolik zboží je ekonomika B ochotna směnit za daných směnných relací.

Jelikož uvažujeme vzájemný obchod dvou zemí, musí se velikost těchto dvou trojúhelníků rovnat. Vývozy ze země A se vtakovém případě rovnají dovozům země B anaopak. Výhody zobchodu jsou pro obě země zřejmé.[64] Nové body spotřeby, C aF, se nacházejí na dříve nedostupných křivkách CIC, což značí vyšší míru užitku, kterou spotřebitelé dosahují.

2.4.3 Mezinárodní směnný poměr

Otázkou však zůstává, která země ze zapojení do obchodu bude profitovat více. To záleží na hodnotě směnných relací, neboli na hodnotě mezinárodního směnného poměru. Této problematice se věnoval vpolovině 19. století filozof a ekonom John Stuart Mill vrámci teorie reciproční poptávky.

Již výše bylo řečeno, že konkrétní rozložení výhod plynoucí pro jednotlivé země ze zapojení do mezinárodního obchodu určuje hodnota mezinárodního směnného poměru. Ten se bude prakticky vždy nacházet vintervalu národních směnných poměrů, otázkou ovšem zůstává, kde. Tomu se právě věnuje teorie reciproční poptávky. Podle Milla bude mít největší vliv na hodnotu mezinárodního směnného poměru velikost národních poptávek po dovozu (a jejich poměr). Pokud bude poptávka země A po jablkách zezemě B relativně větší než poptávka země B po počítačích ze země A, bude mezinárodní směnný poměr ležet relativně blíže národnímu směnnému poměru (tedy relativní ceně) země A. Velikost reciproční poptávky po dovozu je přímo úměrně závislá na velikosti avyspělosti dané ekonomiky.[65]

Je důležité si říci, co konkrétní velikost mezinárodního směnného poměru implikuje. Čím je jeho hodnota relativně více vzdálena od domácího národního směnného poměru (a tedy blíže národnímu směnnému poměru zahraniční ekonomiky), tím více výhod získává daná země ze zapojení do mezinárodního obchodu.[66] Obě země by ze vzájemného obchodu těžily stejně pouze vtom případě, že by se mezinárodní směnný poměr nacházel relativně uprostřed intervalu národních směnných poměrů. Jelikož se jedná orelativní střed intervalu, lze jeho velikost vypočítat jako odmocninu součinu národních směnných poměrů. Vnašem příkladu zteorie komparativních výhod by hodnota mezinárodního směnného poměru musela činit přibližně 0,866 jednotky P za 1 jednotku J. Vtomto případě by tedy jak země A, tak země B získaly ze zapojení do vzájemného obchodu stejně.

Pokud tuto „ideální“ situaci porovnáme snámi využitým směnným poměrem 3/4, zjistíme, že by si oproti němu mírně polepšila země A amírně pohoršila země B. Hodnota 0,866 je totiž od národního směnného poměru země A (1/2) více vzdálena než poměr 3/4. Pro zemi B analogicky platí opačná situace. Sklon křivky „ideálního“ směnného poměru bude tedy roven 0,866 avykáže strmější charakter.

2.4.4 Závěry klasického modelu

Mezi podstatné závěry klasického modelu patří:

1.Země nemusí mít absolutní výhodu, aby pro ni byl mezinárodní obchod prospěšný, postačuje komparativní výhoda.

2.Země se budou specializovat právě podle komparativních výhod. To zboží, jehož produkce ji má, bude vrámci mezinárodního obchodu směněno za zboží, jehož produkce je ve smyslu komparativních výhod efektivnější vjiné zemi.

4.Země díky zapojení do mezinárodního obchodu získávají, což lze ilustrovat pomocí vyšší dosažitelné CIC.

2.5 Neoklasické modely mezinárodního obchodu

2.5.1 Heckscherův–Ohlinův model

Předpoklad 13

Předpoklad 14

Předpoklad 15

např. tedy:

Předpoklad 16

např. tedy:

Předpoklad 17

Podstata H-O modelu

2.5.2 Teorémy navazující na H-O model

2.6 Testy klasických aneoklasických modelů

2.6.1 MacDougallův test klasického modelu

2.6.2 Leontiefův test H-O teorému

2.6.3 Projevené komparativní výhody

2.7 Moderní teorie obchodu

2.7.1 Teorie kvalifikace práce

2.7.2 Teorie životního cyklu výrobku

2.7.3 Teorie shodnosti preferencí avnitroodvětvový obchod

2.7.4 Rostoucí výnosy zrozsahu anedokonalá konkurence

2.7.5 Gravitační model obchodu

2.8 Mezinárodní obchod jako součást vnější ekonomické rovnováhy

Table of Contents

O autorech

Úvod

1. Mezinárodní obchod

1.1 Vymezení pojmu „mezinárodní obchod“

1.2 Úloha mezinárodního obchodu v národní a světové ekonomice

1.2.1 Úloha zahraničního obchodu v národní ekonomice

1.2.2 Úloha mezinárodního obchodu ve světové ekonomice

1.2.3 Počátky a historický vývoj mezinárodního obchodu

2. Teorie mezinárodního obchodu

2.1 O teoriích mezinárodního obchodu

2.2 Nástroje analýzy základního modelu

2.3 Rovnováha základního modelu ekonomiky

2.4 Klasický model mezinárodního obchodu

2.4.1 Teorie absolutních výhod

2.4.2 Teorie komparativních výhod

2.4.3 Mezinárodní směnný poměr

2.4.4 Závěry klasického modelu

2.5 Neoklasické modely mezinárodního obchodu

2.5.1 Heckscherův–Ohlinův model

2.5.2 Teorémy navazující na H-O model

2.6 Testy klasických a neoklasických modelů

2.6.1 MacDougallův test klasického modelu

2.6.2 Leontiefův test H-O teorému

2.6.3 Projevené komparativní výhody

2.7 Moderní teorie obchodu

2.7.1 Teorie kvalifikace práce

2.7.2 Teorie životního cyklu výrobku

2.7.3 Teorie shodnosti preferencí a vnitroodvětvový obchod

2.7.4 Rostoucí výnosy z rozsahu a nedokonalá konkurence

2.7.5 Gravitační model obchodu

2.8 Mezinárodní obchod jako součást vnější ekonomické rovnováhy