Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. et Mgr. Roman Procházka, Ph.D., PhDr. Jan Šmahaj, Ph.D.,
PhDr. Marek Kolařík, Ph.D., PhDr. Martin Lečbych, Ph.D.

Teorie a praxe poradenské psychologie

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5485. publikaci

Recenzovali:
PhDr. et Mgr. Ivana Marášková
PhDr. Pavel Škobrtal, Ph.D.

Odpovědná redaktorka Hana Vařáková
Sazba a zlom Antonín Plicka
Počet stran 256
Vydání 1., 2014

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-4451-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9177-7 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9178-4 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Kniha Teorie a praxe poradenské psychologie vznikla na základě potřeby vytvořit jednotné dílo, v němž by se setkaly základní principy poradenské psychologie a teoretické rámce společně s vybranými praktickými tématy, na něž lze v psychologickém poradenství narazit. Kniha je určena nejen psychologům, sociálním pracovníkům, speciálním pedagogům a studentům těchto oborů, ale i ostatním zájemcům. Klade si za cíl představit základní pilíře, na nichž stojí psychologické poradenství, a také zpracovaná témata převést do praxe.

Kapitoly byly vybrány na základě naší zkušenosti a otázek, se kterými se setkáváme v naší psychologické praxi. V knize se snažíme podat informace z oblastí, jež bezprostředně souvisejí s profesí poradenského psychologa a jsou často předmětem jak odborné, tak laické diskuse. Poradenská psychologie představuje obor, který na psychologa klade vysoké nároky z hlediska znalostí, dovedností a především jeho osobnostních kvalit. S ohledem na šíři tématu nebylo možné v knize zpracovat úplně všechny metody poradenské práce s klienty, čímž odkazujeme čtenáře na další studium jimi preferovaných stylů, přístupů a metod.

Kniha vytváří pevný základ pro poznání poradenského procesu mezi klienty a poradcem. Teprve praxe a vlastní zkušenosti však tyto poznatky důkladně prověřují. Pojďme se tedy společně vydat po cestě poradenské psychologie a hledat možnosti, jak tento krásný obor obohatit a vést směrem ku prospěchu jak našim klientům, tak i nám samotným.

Roman Procházka

Jan Šmahaj

Marek Kolařík

Martin Lečbych

V Olomouci, březen 2014

1.Charakteristika poradenství

V této úvodní kapitole se zaměříme na charakteristiku poradenství, jeho systémy a přístupy a poukážeme na místo poradenské psychologie. Charakteristika poradenství (lat. consultatio) je založena na vztahu mezi klientem a poradcem. Cílem je především podpora a pomoc. Poradce se snaží podpořit růst, rozvoj, zralost a lepší uplatnění klienta, aby se efektivně orientoval ve světě a vyrovnával se se životem. V anglické literatuře je poradenství označováno pojmy counselling či advising. V české literatuře lze nalézt synonyma slova poradenství poradenský servis, poradenská služba. Baštecká a Škábová (2009, s. 236–237) poradenství vymezují jako „proces, při kterém profesionál poskytuje druhému člověku (páru, rodině, skupině) ve vztahu partnerské spolupráce při řešení problému informace, rady, vedení a podporu přiměřeně k (nepříznivé) životní situaci člověka a jeho životním cílům a potřebám tak, aby se zlepšila schopnost jedince (páru, rodiny, skupiny) se ve své životní situaci orientovat a na základě využití vlastních sil a zdrojů okolí ji co nejlépe řešit nebo přijmout, včetně přijetí odpovědnosti za důsledky rozhodnutí“.

Poradenství je rovněž možné vymezit podle Gabury a Pružinské (1995) následujícími způsoby:

•výměna informací mezi poradcem a klientem (Bommert a Plessen, 1978);

•fenomén lidské interakce (Schubenz, 1968);

•poradenství jako proces učení (Dustin a George, 1968);

•vědecky fundované vysvětlení a ovlivňování lidského chování s cílem zlepšit život klienta, řešit problémy a umět jim předcházet (vycházející z psychoterapeutických směrů, především kognitivně-behaviorální terapie).

Úkolem poradce je už v první fázi kontaktu s klientem korigovat nepřiměřená očekávání klienta a poskytnout mu reálný pohled na možnosti poradenství i poradce. Poradenství lze chápat jako metodu vzdělávání a výchovy, redukování emočního napětí a metodu pomáhající klientovi při řešení problémů. Poradenská odbornost se uplatňuje v nejrůznějších dílčích oblastech lidského života, ve školství se jedná hlavně o poradenství pedagogicko-psychologické (zahrnující i školní poradenskou psychologii), poradenství poskytované výchovnými poradci a školními psychology v jednotlivých školách, v sociální oblasti o poradenství poskytované v rodinných poradnách, občanských poradnách apod. (Baštecká a Škábová, 2009). Zahrnuje i problémy profesní, partnerské a rodinné.

Klient by neměl být pasivní, měl by se podílet na analýze problémů, pokusit se lépe poznat sám sebe, pochopit svou vnitřní motivaci. Poradce by měl být jen katalyzátorem, který umožňuje a ulehčuje tento celkový proces, napomáhá klientovi uvědomit si své možnosti pro konstruktivní změny sebe samého, okolí a fungování v mezilidských vztazích. Daří se mu dobře tam, kde je dostatek sociálních faktorů a příležitostí pro všestranný rozvoj osobnosti každého klienta, kde nehraje roli pohlaví, rasa, národnost a náboženství. Výjimkou jsou případy, kdy je jasně uvedeno, že jde například o poradenství pro věřící.

1.1Stručný historický exkurz vývoje poradenství ve světě a v České republice

Poskytování poradenství má dlouhou tradici zejména v „ústní“ podobě v oblasti pro manželské a rodinné problémy. Z historického kontextu je možné považovat za určitou formu písemného podkladu pro poradenství Bibli, která vychází z vlivu církve (jež si v 19. století uvědomila potřebu institucionalizovaného poradenství). Věta v Bibli „čiň pokání“ může z hlediska práce s klientem nabývat významu „změň myšlení“. Tímto lze již sledovat, že právě změna myšlení a náhledu na problém může patřit mezi základní prvky, jak potíže zvládnout. Hovoříme-li v tomto ohledu o změně myšlení, dotýkáme se převážně kognitivních směrů, které se myšlení a práci s ním věnují. První civilní instituce byla zřízena roku 1884 F. Galtonem v Londýně. Pod názvem Antropometrická laboratoř se zaměřovala na oblast poskytování rad (poradenství) při volbě partnera, výchově dětí a problematiku pozůstalosti. O dvanáct let později, v roce 1896, otevírá L. Witmer v Pensylvánii Poradenskou kliniku zaměřenou na diagnostiku a terapii dětí s výukovými a výchovnými problémy. Ve 20. století se poradenství rozvíjelo především v civilní sféře. Ve třicátých letech došlo vlivem A. Adlera a jeho „dětských poradenských klinik“ ke změnám, jež zasáhly především Spojené státy americké, Velkou Británii a Rakousko. V Německu se poradenství ukotvilo v rámci oblasti psychologie práce a organizace řízení.

Tyto změny zasáhly i tehdejší Československo. Jak uvádějí Baštecká a Škábová (2009), první poradenské zařízení s názvem Poradna pro manželské rozkoly (O. Machotka) vzniklo ve druhé polovině třicátých let v Praze. V roce 1945 poradna přestala působit. O něco později, v roce 1948, byla v Brně otevřena Poradna pro problémové rodiny a manželství. Vlivem poradenského hnutí byla v roce 1969 schválena koncepce budování sítě poraden, kterou zaštiťovalo ministerstvo práce a sociálních věcí. V roce 1970 byla založena poradna v Ústí nad Labem a Českých Budějovicích, v roce 1971 v Brně, Ostravě, Plzni, Hradci Králové, následující rok v Olomouci a Hodoníně. V roce1975 byly poradny začleněny do soustavy zařízení sociální péče při tehdejších krajských a okresních národních výborech. V dalších letech pak docházelo v rámci poraden k velkým změnám. Největší z nich bezprostředně souvisejí se zákonem č. 108/2006 Sb., o sociálních službách, a změnami zřizovatele, kdy od státu tuto roli ve většině případů převzaly krajské či městské úřady. V souvislosti se změnami zřizovatele, organizačními změnami (slučování detašovaných pracovišť do jednoho celku, důraz na větší spolupráci s odbory sociálně-právní ochrany dětí /OSPOD/ apod.) a stále se tenčícími finančními zdroji se řada poraden ocitla v existenčním ohrožení, kvůli němuž se některé sloučily, či dokonce úplně zanikly.

Vývoj v jednotlivých oblastech poradenství v našich zemích byl obvykle reakcí na vynořivší se společenský problém: v šedesátých a sedmdesátých letech 20. století vznikalo v reakci na vzrůstající rozvodovost předmanželské a manželské poradenství, v devadesátých letech v reakci na rostoucí sociálně-právní složitost společnosti občanské poradenství. V roce 2007 u nás začal platit zákon č. 108/2006 Sb., o sociálních službách, který považuje sociální poradenství za jeden z pilířů systému. Etický a provozní rámec sociálního poradenství je vymezen ve standardech sociálních služeb, jež jsou součástí zákona. Poradenství i nadále reaguje na měnící se podoby společenských problémů – rozvíjí se dluhové poradenství a terénní práce. Za významný mezník 21. století lze považovat v roce 2006 spojení českých poradenských asociací do Asociace sociálního poradenství (ASP), jejímiž členy jsou:

•Asociace manželských a rodinných poradců ČR (AMRP ČR, vznik v roce 1990). Zaštiťuje manželské, předmanželské a rodinné poradenství, které se u nás vytvářelo jako samostatný obor od roku 1967, kdy v Praze vzniklo první poradenské zařízení tohoto typu.

•Asociace občanských poraden (AOP, vznik 1998). Zajišťuje podporu občanského poradenství, jež se v ČR rozvíjelo od roku 1995 jako komplexní nezávislé sociálně-právní poradenství.

•Asociace poraden pro zdravotně postižené (APZP, vznik 2003). Zajišťuje poradenství osobám se zdravotním postižením a osobám nemocným.

•Poradna VIDA (vznik 2001). Jedná se o celonárodní organizaci lidí s duševním onemocněním, která podporuje vznik a rozvoj svépomocných informačně-poradenských zařízení napříč ČR (Brno, Jeseník, Pardubice, Kolín, Praha, Plzeň, Rakovník, Ústní nad Labem).

1.2Vymezení a rozvoj poradenství

Samotné vymezení psychologického poradenství není dnes nikterak jednoduché. V zahraničních i domácích zdrojích se můžeme setkat s velmi různorodou a širokou paletou jeho vymezení. Dokonce můžeme narazit na vymezení a techniky, které řada autorů nepovažuje za oblast psychologického poradenství, což může nejen studenty psychologie zmást. Proto je důležité znát teoretické zázemí, jež v sobě reflektuje nejrůznější psychologické směry a přístupy, které v koncovém důsledku působí na samotného poradce, jenž pod tímto vlivem pracuje s klientem. Vznik poradenské psychologie je datován na přelom 19. a 20. století. Často bývá označována za poradenské hnutí, které bylo spojováno s volbou povolání. Současné pojetí poradenského psychologického přístupu je širší, rozpracovanější a věnuje pozornost klientům s psychickými či psychosociálními problémy. Poradenství nabízí i jisté ukotvení klientů v rámci své funkce orientace – potřeby informace. Z pohledu člověka se jedná především o potřebu orientace v dynamických změnách celospolečenského (globálního) vývoje, což Koščo (Koščo a kol., 1987) dále dělí na přístupy preferující:

•společensko-ekonomické hledisko;

•sociálně-humanistický přístup.

Koščo a kol. (1987) charakterizují čtyři úrovně poradenské činnosti:

1.Poradenství jako interindividuální komunikace člověka s člověkem, jednotlivcem a skupinou.

2.Poradenská činnost jako role ve společnosti.

3.Poradenská činnost jako aspekt a funkce rozvinutých moderních profesí.

4.Poradenství jako samostatná specializovaná a profesionální činnost, kde vznikly oblasti poradenství a specializované poradenské instituce:

–pro oblast školství;

–poradenské služby pro rodiče, rodinu a mládež;

–speciální výchovné poradenství;

–poradenství při volbě povolání;

–poradenství v partnerském soužití, volbě partnera;

–poradenství při řešení interpersonálních a intrapersonálních problémů, potřeb;

–poradenství pro rozvoj osobnosti jedince.

Koščo a kol. (1987) také vymezují obsah psychologického poradenství:

•jako všeobecný systém, kde jsou obsažena základní východiska a všeobecné teorie;

•specifické teoreticko-koncepční otázky, zahrnující jednotlivá specializovaná odvětví.

Polohu poradenství a dalších vztažných oblastí založených na práci s klientem znázorňuje tzv. Ludewigův kříž (viz obrázek 1.1).

Obr. 1.1 Ludewigův kříž

Zdroj: Ludewig, 1994, s. 82 – upraveno.

Tento kříž si nyní stručně přiblížíme a vysvětlíme termíny v něm obsažené. Zaměříme se na jejich popis s ohledem na další faktory. Termíny divergence a konvergence lze chápat takto:

•Konvergence je založena na sbíhání a navazování dlouhodobých vztahů.

•Divergence vychází z vymezení rozdílů. Nemá se vytvářet dlouhodobý vztah. V tomto vymezení se využívají podpůrné struktury člověka.

U jednotlivých kvadrantů, na něž poukážeme níže v textu, jsou definovány určité charakteristiky, tj. typy profesionální pomoci, ve třech oblastech:

•důvod trápení;

•způsob poskytnutí pomoci;

•trvání pomoci.

Nyní si přiblížíme kvadranty s ohledem na jednotlivé charakteristiky vztažné k typům profesionální pomoci.

A – levý kvadrant (Vzdělávání) – „Pomozte nám rozšířit naše možnosti“. V rámci výše uvedených typů pomoci je lze znázornit takto:

•Důvod trápení – chybění či nedostatek dovedností k něčemu.

•Způsob poskytnutí pomoci – nabídnutí nějakých vědomostí či dovedností a jejich uplatnění.

•Trvání pomoci – je neohraničené.

B – pravý kvadrant (Poradenství) – „Pomozte nám využít naše možnosti“. V rámci výše uvedených typů pomoci ve třech oblastech je můžeme znázornit takto:

•Důvod trápení – vnitřní zablokovaný systém.

•Způsob poskytnutí pomoci – podpora struktur, které jsou k dispozici.

•Trvání pomoci – je ohraničené.

C – levý dolní kvadrant (Doprovázení) – „Pomozte nám snášet naší situaci“. V rámci výše uvedených typů pomoci ve třech oblastech je lze znázornit takto:

•Důvod trápení – nezměnitelné problémové situace.

•Způsob poskytnutí pomoci – stabilizace systému pomocí cizí struktury.

•Trvání pomoci – neohraničené úkolem.

D – pravý dolní kvadrant (Psychoterapie) – „Pomozte nám ukončit naše trápení“. V rámci výše uvedených typů pomoci ve třech oblastech je můžeme znázornit takto:

•Důvod trápení – změnitelné problémové situace.

•Způsob poskytnutí pomoci – přispění k řešení problémového systému.

•Trvání pomoci – ohraničené úkolem.

1.3Přístupy a systémy

Jednotlivé přístupy a systémy v sobě odrážejí historický vývoj nejrůznějších oborů, jež se spolupodílely na jejich působení a které vždy hledaly nejširší možnost uplatnění. Od padesátých až šedesátých let 20. století je poradenská činnost systematicky rozpracovávána a rozšiřována. Vznikají nové teorie a modely poradenství, jež jsou klientům nabízeny. Tento rozvoj poradenství a poradenských služeb v sobě odráží odborné strategie jednotlivých poradců, kteří integrují aktuální poznatky psychologických a jiných vědních oborů s ohledem na potřeby praxe.

Z počátečních modelů (dvacátá až třicátá léta 20. století) můžeme zmínit diagnosticko-psychometrickou koncepci, jež se rozvojem psychodiagnostických metod do praxe promítla i do poradenského procesu, kde byla považována za východisko práce s klientem. E. G. Williamson (1965) určil šest bodů vymezujících diagnostický přístup v poradenství:

•analýza;

•syntéza;

•diagnóza;

•prognóza;

•konzultace;

•zpětné prověření.

Diagnostická koncepce rozvíjela původní Parsonsův trojfaktorový poradenský model, který vycházel ze tří předpokladů (Koščo a kol., 1987):

•Lidé mají své charakteristické rysy.

•Zaměstnání a školy, případně i jiné životní situace mají své specifické požadavky, které odpovídají osobnostním rysům.

•Informované rozhodnutí se zakládá na souladu osobnostních charakteristik s požadavky zaměstnání.

Z historického pohledu se dá tento přístup považovat za teoretické východisko současného rozvoje systému poradenství, a to především pomocí informačních komunikačních technologií (computer-assisted counseling).

Mezi kritiky Parsonsova modelu jsou například S. Wiegersma a G. Wijers (1983), kteří upozorňují, že tento model zjednodušoval skutečné životní situace a selhával při těch složitějších. Jiní kritizovali tento přístup především z pohledu jednostrannosti psychologického poradenství na základě metodologicko-teoretických nedostatků a chyb a velmi zúženého přístupu při práci s klientem.

Druhým modelem byl koncept medicínsko-psychoanalytického přístupu v poradenství, který se zpočátku jevil jako velmi zajímavý a podnětný. Přesto nesplňoval kritéria nutná pro práci s klientem v poradenském vztahu a došlo k určitému odklonu nejen na půdě psychoanalytického hnutí, ale také z důvodu kritického posouzení jednostranného využívání medicínského modelu, jenž oslaboval pozornost a rozbíjel další vývoj a samostatnost poradenství. Podle F. Dumonta (1974, in Koščo a kol., 1987, s. 15) je medicínský model poradenských služeb nepraktický, neproduktivní a neefektivní právě ze tří důvodů:

•Samotný medicínský koncept je málo provázán s tím, co se děje v psychoterapii nebo poradenství.

•Jeho přístup je u některých vymezení zdraví a nemoci nefunkční.

•Do centra pozornosti se dostávají deformace, abnormality a dochází k zanedbávání a rozvoji pozitivních stránek ve vývoji osobnosti.

1.3.1Období hledání optimálního řešení

Ve čtyřicátých a padesátých letech 20. století procházelo psychologické poradenství určitou transformací, na níž se podílelo kritické přehodnocování a poučení z negativních zkušeností na úrovni teoretické i praktické. Probíhaly výrazné společenské změny, a to jak v psychologii v poradenství, tak v samotné společnosti. Jednalo se o období výrazných snah jednotlivých psychologických směrů a škol zaujmout určité konkrétnější a specifické postavení a zároveň pomoci vytvořit všeobecně platná východiska a koncepce celého systému poradenství. Projevovaly se především tyto tendence:

•překonat nespecifické působení jednotlivých psychologických směrů v poradenství;

•vypracovat a uplatnit takové teorie a koncepce, které by byly platné pro celý poradenský systém;

•podílet se na tvorbě komplexnějšího modelu a specifičtějších metod v poradenské praxi;

•více se zapojit do kooperativního a interdisciplinárního systému poradenství.

1.3.2Koncepce integrovaného výchovně-rozvíjejícího přístupu v poradenství

Postupný rozvoj a neustálý proces upevňování poradenské psychologie umožňuje vytváření koncepcí, které se snaží přispět převážně ke stabilitě a rozvoji osobnosti. Mezi základní patří koncepce poradenství jako prevence od J. Rappaporta (1987), koncepce poradenství jako aktivního růstu, koncepce kooperativního poradenství, koncepce kariérového růstu a další.

1.4Vybrané přístupy k poradenství

1.4.1Psychoanalytický (freudovský) přístup

Tento přístup je založen na principu determinace současného chování minulostí a využívá principu kauzality. Jde o reorganizaci klientovy osobnosti na základě řešení neurotického konfliktu. Poradce je pro klienta zrcadlem, které odráží jen to, co klient do procesu přinesl. Poradenský vztah je asymetrický. Při práci se využívají volné asociace, analýza přenosu a obran, práce se sny a fantaziemi, náhled, pracuje se s úzkostí a napětím. V interakci psychoanalytika a klienta je klientovi umožněno rekapitulovat svůj dosavadní život a znovuprožívat emoce k sobě samému, k rodičům či významné osobě z dětství.

Klasická freudovská psychoanalýza vychází při práci s klientem ze tří principů:

•libida, jež zastává dominantní úlohu v chování člověka;

•nevědomých impulzů, které člověka převážně „řídí“;

•chování dospělého člověka výrazně ovlivňuje prvních pět roků jeho života.

1.4.2Individuální psychologická koncepce A. Adlera

Individuální psychologická koncepce A. Adlera je přístup, který oproti freudovské psychoanalýze považuje za základní mechanismus vývoj, jenž se podílí na formování osobnosti. Košco a kol. (1987) uvádějí, že v tomto přístupu (terapeutickém, poradenském) je důležitá adlerovská filozofie člověka zahrnující důležitou komponentu: pocit méněcennosti, který je pro tento přístup klíčový. V případě jeho nezvládnutí přerůstá do komplexu méněcennosti, jenž se v tomto pojetí podílí na neurotických potížích. Probouzí potřebu a snahu po moci a cit pro společenství, který odlišuje od citu pro společnost.

1.4.3Behaviorální přístup

Každé chování je výsledkem toho, co se člověk naučil, případně nenaučil. Představuje přesné a strukturované procesy jednotlivých forem učení (podmiňování, posilování, nácvik, trénink, averzivní nácvik aj.). I když jsme si vědomi omezení čistého behaviorálního přístupu, tak bychom měli vidět jeho přínos především v užší oblasti taktiky a strategie poradenského procesu. V behaviorálním přístupu také sledujeme například v rámci problémového chování jeho funkční analýzu, tedy zda dané chování nepřináší klientovi nějaký zisk, díky němuž je toto chování udržováno. Je proto dobré při poradenské úvaze o potížích klienta sledovat i tuto linii zisků, která vychází z principů učení a převážně ze zákona účinku, tj. chování, jež je v určité situaci posíleno, se bude s větší pravděpodobností v dané situaci opakovat. Druhy učení lze zjednodušeně dělit takto:

•operační učení – zde dochází k posilování změny v načasovaných sekvencích;

•imitační učení – modelování chování napodobováním (hraní určitých rolí);

•kognitivní učení – instrukce napomáhající ke změně;

•emocionální učení – klasické podmiňování, nahrazuje nepříjemné emoce příjemnými;

•sociální učení – zahrnuje proces osvojování dovedností, návyků a postojů na základě styku s ostatními lidmi.

1.4.4Experienciální přístup

Experienciální přístup nahlíží na jedince jako na aktivní bytost, která je schopna uvědomění si svých možností a schopností naučit se je využívat. V literatuře se spíše setkáme s označením na klienta orientovaný přístup (person-centered approach), jenž klade důraz také na kognitivní a emocionální složku. To znamená, že pro klienta je porozumění tomu, co dělá a prožívá, stejně důležité jako zodpovězení otázky, proč to dělá. Za kreativní proces v životě člověka považuje sebeuplatnění, sebeaktualizaci a sebepřesah. Zahrnuje všechny situace, ve kterých se lidé snaží navzájem si pomoci k efektivnějšímu fungování, k větší psychologické zralosti a realizaci svých potenciálů. V procesu klientova uvědomění si skrytých možností formování svého self poradce často slouží jako katalyzátor. Vztah mezi poradcem a klientem je založen především na emocionálně naplněném lidském vztahu. Rozdíly mezi dynamickými, behaviorálními a experienciálními přístupy stručně znázorňujeme v tabulce 1.1.

Tab. 1.1 Rozdíly jednotlivých přístupů podle Gabury a Pružinské (1995)

Téma

Dynamický přístup

Behaviorální přístup

Experienciální přístup

koncept řešení problémů

řešení skrytých konfliktů, nevědomé se dostává do vědomí

odstranění symptomů, naučených návyků, změna chování, redukce úzkosti

růst osobnosti, aktualizace potenciálu, sounáležitost k vlastním zážitkům

způsob změny

hluboký vhled, pochopení minulosti

přímé učení

bezprostřední prožívání, spontánní vyjádření zážitku

časový přístup

subjektivní minulost

objektivní přítomnost

fenomenologický okamžik

úloha poradců

pochopit nevědomé psychické obsahy

programovat, odměňovat, hledat odpovědi na podněty

povzbuzovat sebevyjádření, akceptovat, integrovat

prostředky

volné asociace, analýza přenosu, odporu, snů, chybných výkonů, interpretace

podmiňování, posilování, cvičení, formování

střetnutí, vzájemný dialog, empatie, kongruence

poradenský model

terapeutické spojenectví

učební spojenectví

lidské spojenectví

1.4.5Gestalt přístup

Tento přístup se zaměřuje na vnitřní stimulaci aktivity klienta. V interakcích mezi poradcem a klientem se klade důraz na klientovo uvědomění emocionálního já. Minulost a budoucnost se nepopírají, ale spočívá především na „teď a tady“. Poradenský proces se zaměřuje na stimulaci růstu klienta. V rámci gestalt přístupu se poradce snaží prohlubovat úroveň sebeporozumění do hlubších úrovní, porozumění a akceptace klienta takového, jaký je. I když gestalt přístup projevil aktivní přístup k rozvoji a růstu osobnosti, nedokázal adekvátně proniknout do jejich podstaty, úloh a funkcí.

1.4.6Racionálně-emoční přístup

Příčina problémů klientů je z pohledu tohoto přístupu založena na tom, že myšlení je iracionální, vychází z nesprávných předpokladů, což vede k vnitřnímu konfliktu a následně k emocionálnímu napětí. Autorem racionálně-emoční terapie (RET) je Albert Ellis (nar. 1915). Jádrem přístupu ke klientovi je schéma, jež tvoří: A (spouštěč, událost), B (vlastní přesvědčení), C (důsledek), které později rozšířil o komponenty D (diskuse), E (efektivní novou filozofii), G (cíl). Zjednodušeně lze Ellisův A-B-C systém představit takto: Následuje-li po určitém vnějším podnětu A emočně nabitý důsledek C, tak by to mohlo zdánlivě vypadat, že podnět či událost označená jako A byla příčinou důsledku C. Kratochvíl (2006) podotýká, že ve skutečnosti jsou emoční důsledky do značné míry způsobeny systémem názorů, postojů a přesvědčení jedince, které jsou v Ellisově systému označeny jako B. Lze tedy tvrdit, že reakce na spouštěče a události je založena na B, tj. systému názorů apod., po němž následují nějaké důsledky. Například u panické poruchy jsou její projevy, tj. vegetativní reakce v návaznosti na chůzi do schodů (A), interpretovány jako ohrožení, riziko smrti, udušení (B), což vede k tomu, že klient raději nebude do schodů chodit, bude se vyhýbat zátěži, bude raději doma, což je důsledek (C).

Když se v reálné situaci A uplatní racionální princip B, člověk se chová efektivně a má příjemné pocity C. Pokud však v bodě B vychází z iracionálního systému názorů, konsekventní reakce bude neefektivní. Úlohou poradce je intervenovat do A-B-C procesu tím, že pomůže klientovi nejdříve identifikovat iracionální přesvědčení a postupně jej přepracovat do racionálních. Poradenský proces je zaměřený na analýzu každé části A, B, C a přechází k D. V části D klient diskutuje o svých iracionálních idejích. Fáze E je zaměřena na kontrolu účinků nově vytvářené efektivní filozofie klienta. Klienti se také učí deduktivní a induktivní postupy myšlení a dokážou vnímat, co se s nimi děje, a chápat principy seberegulace tak, aby byl naplněn cíl (G). Cílem poradenského procesu je především odstranit klientovy nerealistické názory, kdy se uplatňuje poradcova přirozená autorita s využitím didaktických a přesvědčovacích technik apelujících na logické myšlení klienta (Kratochvíl, 2006).

1.4.7Přístup pomocí transakční analýzy

Tento přístup se pomocí racionální metody zaměřuje na analýzu a pochopení chování, které objasňuje komunikační vzorce mezi osobami, podporuje sebevědomí a zdůrazňuje klientovu zodpovědnost za sebe samého. Důležitým přínosem je analýza her v poradenském procesu. Jak uvádí Kratochvíl (2006, s. 233): „hra je sled na sebe navazujících transakcí, zčásti zjevných a zčásti skrytých, s určitými nástrahami“. Tyto hry často obsahují typické role pronásledovatele, oběti a zachránce. V rámci tohoto přístupu je pozornost zaměřena na Ego, které v tomto pojetí může být podle E. Berneho (1997) ve třech stavech: Rodič (exteropsychický stav), Dítě (archeopsychický stav), Dospělý (neopsychický stav). Sám Berne (1997) zdůrazňuje dva páry základních psychologických potřeb:

•potřebu podnětů a potřebu uznání;

•potřebu struktury a potřebu vzrušení.

Práce s klientem směřuje v počátku poradenského procesu k základní analýze scénářů (Berne, 1997; Harris, 1997), které mohou tvořit čtyři základní životní pozice (postoje), jak klient hodnotí sebe a ostatní (Harris, 1997):

•Já jsem dobrý, vy jste dobří.

•Já nejsem dobrý, vy jste dobří.

•Já jsem dobrý, vy nejste dobří.

•Já nejsem dobrý, vy nejste dobří.

1.4.8Systemický přístup

Systemický přístup rozšiřuje samotný kontext a zahrnuje různé systémy, ve kterých se problém odehrává. Chápe rodinu jako uzavřený systém, což dává možnost podívat se na problémy z úhlu, jejž při práci s jedním klientem těžko odhalíme. Využívá mnohočetných popisů systému. Pro tento přístup je typické hledání různých příčin a jejich souvislostí za účelem zjištění, jak se podílejí na vzniku problému a jak na sebe vzájemně působí. Jedná se o zaměření na cirkulární, nikoli lineární souvislosti. Tento způsob orientace v problému napomáhá jednotlivým zúčastněným k otevřenosti vůči různým pohledům a případným následným změnám.

1.4.9Narativní přístup

Rozvoj narativního přístupu zaznamenáváme od konce osmdesátých let 20. století. Klíčové je zde vyprávění životního příběhu klienta a jeho převyprávění. Gjuričová a Kubička (2009) poznamenávají, že cílem není soustředění se na odkrývání pravdy o událostech, ale že jde o jejich význam. Při vytváření aktuální konstrukce (procesu, kdy utváříme a zpracováváme nové příběhy) vstupuje do hry emoční zkušenost a naše osobní zkušenost či minulost. Tento styl práce nabízí možnost prostředí, ve kterém se pracuje s nereálným náhledem (konstrukcí) a nabízí se prostor pro dekonstrukci určitých přesvědčení, jež mohou pomoci jedinci hledat nové pojetí osobní identity.

1.4.10Eklekticko-integrativní přístup

Tento přístup využívá různé metody a formy práce, které napomáhají poradenský proces maximálně přizpůsobit určitému typu klienta a problému. Zvolený postup v rámci eklektického přístupu může být kombinován souběžně či postupně, což znamená, že v poradenském procesu je jeden přístup nahrazen druhým. Ve smyslu integrativního přístupu, jenž se snaží sjednotit různé teoretické přístupy do nové nadřazené teorie či určitého vyššího celku, mají tyto tendence empirický charakter. Stejně jako u psychoterapeutických přístupů se na základě vědeckého přístupu a získaných dat nabízejí tři integrativní hypotézy (Kratochvíl, 2006):

•Ve všech významných přístupech existují společné účinné faktory.

•V různých přístupech mohou být odlišné účinné faktory, které vedou rozdílnou cestou ke stejnému výsledku.

•Existují specifické účinné faktory, jež působí na určitý příznak, na určitý problém nebo klienta a jsou zároveň málo účinné v jiných případech.

V této kapitole jsme stručně popsali pouze vybrané přístupy. Cílem této publikace není jejich úplný výčet. V případě zájmu odkazujeme čtenáře na příslušnou odbornou literaturu, která je uvedena na konci knihy.

1.5Systémy poradenství

V této podkapitole stručně nastíníme dělení poradenských systémů v rámci jednotlivých odvětví.

1.5.1Poradenství v rezortu Ministerstva práce a sociálních věcí ČR

Podoba poradenství se stala součástí budované sítě sociálních služeb od roku 2007. Odborné služby v poradnách spadají pod sociální poradenství, které je vymezeno vyhláškou č. 505/2006 Sb. Sociální poradenství lze rozdělit na:

•Základní sociální poradenství. Je zaměřené na poskytnutí informací směřujících k řešení nepříznivé sociální situace klienta, informací o možnostech výběru sociálních služeb a o jiných formách pomoci (např. o dávkách pomoci v hmotné nouzi a dávkách sociální péče), o základních právech a povinnostech osoby, o možnostech podpory členů rodiny v případech, kdy se spolupodílejí na péči o osobu blízkou.

•Odborné sociální poradenství. Je poskytováno se zaměřením na potřeby jednotlivých skupin osob v občanských poradnách, manželských a rodinných poradnách, poradnách pro seniory, poradnách pro osoby se zdravotním postižením, poradnách pro oběti trestných činů a domácího násilí. Základními činnostmi odborného sociálního poradenství je zprostředkování, obnovení či upevnění kontaktu s přirozeným společenským prostředím, sociálně terapeutické činnosti, pomoc při uplatňování práv a oprávněných zájmů osob a při obstarávání osobních záležitostí.

V rámci rezortu ministerstva práce a sociálních věcí jsou poskytovány následující služby:

•Individuální poradenství – osobní problémy, krizové situace, psychosomatické problémy, osamělí klienti, kteří mají problém s navázáním kontaktů, ztráta zaměstnání a s tím spojené problémy. Značná pozornost je věnována i systému poradenství v oblasti služeb pro nezaměstnané osoby a jedince, jež postihlo sociální vyloučení. Tento poradenský přístup má tři stupně přístupu k těmto osobám:

–zprostředkovatelé na úřadech práce (ÚP);

–odborní pracovníci na odděleních ÚP;

–specializovaní poradci a poradny pro osoby postižené ztrátou zaměstnání.

•Skupinové poradenství. O této formě poradenství pojednává samostatná kapitola (viz kap. 21). Specifickou formou je skupinové poradenství pro nezaměstnané, které se provádí zejména v klubech práce (tzv. job club). Poradensky pracují i terénní a sociální pracovníci (viz Matoušek a kol., 2008). Jinou specifickou formou poradenství je gerontologické poradenství v domovech důchodců, jež často zahrnuje především oblast psychickou, zdravotní, právní a sociální.

•Párové a rodinné poradenství. Je poskytováno partnerům v předmanželské fázi vztahu, neplnoletým snoubencům, klientům v druhém a dalším manželství, osamělým rodičům, jsou sem zařazeny též specifické problémy s handicapovaným členem rodiny. Poradenství je zaměřené na zvládání potíží v mezilidských vztazích, osobních a rodinných problémů, generačních sporů, rozvodu a porozvodových těžkostí, styku s dětmi, žárlivosti, nevěry, závislostí v rodině a obtíží v intimním soužití. Důležitou součástí práce je i mediace dohod, a to především o výchově dětí a uspořádání vzájemných vztahů.

1.5.2Poradenství v oblasti školství

Tento systém poradenství je v ČR podpořen systémem výchovného poradenství na základě vyhlášky o poskytování poradenských služeb ve školství. Zastoupená školská zařízení jsou: 1. speciálněpedagogická centra (SPC), 2. školní poradenská pracoviště při základních a středních školách a 3. pedagogicko-psychologické poradny (PPP). První dvě zmiňovaná zařízení jsou zpravidla zřizována krajskými úřady, ale existují také zařízení zřizovaná soukromými subjekty. Uvedená zařízení věnují pozornost dětem a mládeži majícím problémy v kolektivech, v oblasti učení, ve vztazích s rodiči, při volbě povolání. Nutno podotknout, že pracují poradensky i s rodiči.

PPP jsou zřizovány podle zákona č. 564/1990 Sb., o státní správě a samosprávě ve školství, ve znění pozdějších předpisů, v souladu s § 35 zákona České národní rady č. 76/1978 Sb., o školských zařízeních, ve znění pozdějších předpisů, s vyhláškou MŠ ČSR č. 130/1980 Sb., o výchovném poradenství, a s přihlédnutím k současným požadavkům PPP. Odborné týmy pracovníků PPP tvoří psychologové, speciální pedagogové, sociální pracovníci a školní metodici prevence. Činnost PPP se uskutečňuje zejména ambulantně, návštěvami pracovníků ve školách, školských a jiných zařízeních.

SPC jsou zaměřená na práci s dětmi se speciálními potřebami (handicap, postižení, omezení apod.). Mezi pracovníky patří speciální pedagog, psycholog a sociální pracovník. Podle druhu a stupně zdravotního postižení klientů jednotlivých SPC může být tým doplněn dalšími odbornými pracovníky. Specializace jednotlivých center jsou následující:

•centra pro děti s vadami zraku;

•centra pro děti s vadami sluchu;

•centra pro děti s mentální retardací;

•centra pro děti s vadami řeči;

•centra pro děti s kombinovanými vadami (s mentálním i tělesným postižením);

•centra pro děti s autismem (pervazivními vývojovými poruchami).

Součástí tohoto poradenství v „terénu“ je školní psycholog, případně výchovný poradce. Školní psycholog pomáhá žákům s problémy s učením, poskytuje informace týkající se volby povolání a je kontaktní osobou mezi poradnou a terénem. PPP napomáhají při rozvoji pedagogicko-psychologických kompetencí učitelů, podílejí se na činnostech v oblasti prevence sociálně patologických jevů u dětí a mládeže a na kariérovém poradenství. Více informací je možné najít například na adrese Institutu pedagogicko-psychologického poradenství, který mimo jiné soustřeďuje a zpracovává informace o službách pedagogicko-psychologického, speciálněpedagogického, výchovného a kariérového poradenství ve školství (www.nuv.cz).

Specifickým poradenským zařízením je poradna pro vysokoškolské studenty (napomáhá řešení studijních problémů, osobních, vztahových, spolupodílí se na rozvoji komunikačních a sociálních dovedností).

1.5.3Poradenství ve zdravotnictví

Tento typ poradenství se zaměřuje na pomoc při somatických onemocněních (diabetologická poradna, alergologická poradna, poradna pro zvládání bolesti, endokrinologická poradna, poradenství v rámci gynekologicko-porodnických klinik a center asistované reprodukce /IVF center/ apod.). Relativně samostatným typem je poradenství pro lidi závislé na alkoholových a nealkoholových drogách, tzv. adiktologické ambulance.

1.5.4Jiné typy poradenství

Poradenství v oblasti charity, laické poradenství pro mládež a rodinu, poradenství ve svépomocných skupinách. Celá řada občanských sdružení, soukromých institucí a odborníků, také sem můžeme zařadit nadace.

1.5.5Občanské poradny

Dnes již standardní podobu poradenství nabízejí i občanské poradny. Jejich hlavním cílem je napomáhat občanům, kteří se dostali do osobní a sociální krize, při řešení jejich situace tak, aby se ji naučili postupně zvládnout sami. Poradna poskytuje rady, informace a pomoc všem, kdo se na ni obrátí. Poradenství je většinou poskytováno zdarma. Typickým rysem občanských poraden je, že se nespecializují jen na určitý typ problémů, ale jsou otevřené všem lidem, kteří hledají pomoc. Poradny napomáhají občanům hledat akceptovatelné možnosti seberealizace a sociální integrace, pomáhají posilovat občanské uvědomění a odpovědnost a rozvíjet schopnosti občanů participovat na správě svých věcí. Dále podporují zapojování občanů do řešení problémů společnosti a komunity, v níž žijí.

1.5.6Poradenství prostřednictvím internetu

Dnes se v praxi při prvním kontaktu uplatňuje také internetové poradenství. Klienti velmi často a rádi využívají možnosti konzultace prostřednictvím internetu. Vzhledem k neustále se zvyšujícímu počtu uživatelů připojených k internetu nabývá tato forma poradenství na významu. Vzniká celá řada zajímavých projektů, které jsou podporovány odborníky (např. www.iporadna.cz, www.psychopomoc.cz). Poradci jsou pro popisovanou práci speciálně vyškoleni. Tento typ poradenství má své výhody i nevýhody. K potřebné kvalifikaci pracovníka patří akreditovaný kurz telefonické krizové intervence a školení v chatovém a internetovém poradenství. Výhodou pro klienta je zde zaručení anonymity. Současné technické prostředky umožňují on-line komunikaci, jež probíhá v reálném čase a může být využita jak písemná, hlasová forma, videorozhovor, či dokonce prostřednictví tzv. avatarů (např. ve virtuálním světě Second Life).

Je nutné podotknout, že v této formě poradenství najdeme též určitá rizika, jako například technické problémy, zneužití účtu, vícesměrná komunikace s rizikem neporozumění, neverbální projevy komunikace, ale také třeba disinhibiční efekt. Podle Sulera (2003) je dobře známo, že lidé v kyberprostoru říkají a dělají věci, které by běžně v komunikaci tváří v tvář neřekli či neudělali. Jde o to, že se lidé vzhledem k jisté distanci více uvolní, necítí žádné zábrany a vyjadřují se otevřeněji. Proto lidé často sdílejí velmi osobní věci, odhalují tajemství, pocity, obavy, přání nebo vykazují neobvyklé činy laskavosti a velkorysosti.

1.6Místo realizace poradenského procesu

V současné době je nutné zdůraznit nezastupitelnou funkci poradenské psychologie. I když v našich podmínkách není zcela běžné „samovolné“ vyhledávání poraden nejrůznějšího typu, jak je tomu například v jiných zemích EU. Klienty poraden a poradenských center tvoří především osoby s určitým typem doporučení, jimž centra napomáhají řešit jejich problémy a specifické situace, a dále pak jedinci, již sami vyhledají odbornou pomoc. Celkový systém poradenství pro všechny oblasti je nenahraditelný též svou rolí v oblasti prevence a vzdělávání. Klíčovou roli zde hrají také rodiče, sami klienti a jejich partneři, kteří v některých případech průběh poradenského procesu pozitivně ovlivňují.

2.Metody poradenské práce

Poradenští pracovníci využívají při práci sklienty celou řadu metod apostupů, které vycházejí zjejich profesního zaměření ajednotlivých poradenských přístupů aškol. Velmi často dochází kjejich kombinaci. Tato variabilita umožňuje výběr vhodné strategie, jež napomáhá kefektivnějšímu zvládání poradenského procesu aobtíží klientů. Nevhodně zvolená forma či metoda poradenské práce může mít nepříznivý vliv na navázání důvěry mezi klientem aporadcem amůže značně ovlivnit celkový průběh. Výčet všech forem ametod poradenské práce není cílem této kapitoly. Přesto se však pokusíme uvést jejich základní přehled.

2.1Základní metody práce sklientem

Každý poradenský pracovník by měl mít níže uvedené metody práce sklientem dobře osvojené azároveň je vhodně využívat vporadenském procesu. Jejich aplikace je také závislá na jednotlivých fázích poradenského procesu, jež se od sebe značně liší. Kratochvíl (2006) sodkazem na přehledy zahraničních autorů (např. Garfield, 1989; Frank aFranková, 1991; Lambert, 1992; Weinberg, 1993) vybírá pět společných faktorů, které metody integrativního pojetí zahrnují:

•vztah mezi pacientem aporadcem/terapeutem;

•výklad poruchy;

•emoční uvolnění;

•konfrontace svlastními problémy;

•posílení.

Vdalším textu se zaměříme na základní metody práce sklientem podle Gabury aPružinské (1995), jež jsme rozšířili adoplnili onové poznatky.

2.1.1Informace

Klient často vyhledává odbornou poradenskou pomoc na základě své nejistoty či obtíží ztéto nejistoty (neukotvení vsituaci) vyplývajících. Jeho stav mnohdy pramení znedostatku informací nebo množství nepřesných informací, které mu zabraňují vinformovaném rozhodování. Ztohoto pohledu se práce sinformacemi řadí mezi základní metody práce sklientem. Důležité je klienta vporadenském procesu informačně ukotvit azároveň jej nezahltit anezvyšovat tak jeho úzkost. Klientovi obvykle stačí poradenská intervence na úrovni informace. Vpřípadě poradenských konzultací například zoblasti sociálního zabezpečení či právních konzultací může být kontakt sklientem jednorázový. Vrámci poradenských konzultací mají informace hlubší povahu, kdy poradce předává klientovi určité poznatky.

2.1.2Delegování

Vpřípadech, kdy klient přichází sproblémem, jenž nespadá do odborné kompetence poradce, je důležité, aby poradenský pracovník tuto situaci zhodnotil adotyčného klienta delegoval kolegovi zporadny, který se problematice profesně věnuje. Metoda distribuce vporadenské práci musí být využita ivpřípadech, kdy přichází klient, jehož problémy nelze vporadně řešit. Zde je opět nutný poradcův odborný náhled, kdy předá kontakt na příslušnou instituci. Proto by se vinstituci měl nacházet aktualizovaný seznam kontaktů, jež mohou být vtéto situaci využity.

Uzačínajících poradenských pracovníků se může zdůvodu nejistoty spojené snedostatkem praktických zkušeností vyskytovat snaha pomoci klientovi ibez kritického náhledu aposouzení, zda je pro řešení problému kompetentní. Vtěchto případech je nutné apelovat na sebereflexi pracovníka vrámci supervizních setkání.

2.1.3Objasnění

Objasnění je způsob zmapování (porozumění) avymezení (vyjasnění) prezentovaného problému klientem ajeho následné pochopení poradcem. Jedná se okomunikační proces, kdy obě zúčastněné strany jsou si vědomy povahy daného problému. Vmnoha případech procesu klarifikace (objasnění) poradce odhalí skutečný rozsah problému, který bývá závažnější avětší, než je prezentováno klientem. Zkušený poradenský pracovník může poměrně rychle zjistit celou řadu podstatných informací, jež zůstávají klientovi. Při objasňovacím procesu však hrozí riziko, že pokud je poradce příliš direktivní arychlý, tj.nepřizpůsobí tempo klientovi či klient není na objasnění připraven, může mít využití této metody nepříznivý efekt na poradenský proces. Klient se může cítit vystrašený, podrážděný, může zaujmout obranný postoj, nebo dokonce může dojít ksituaci, kdy tento přístup klienta od další spolupráce sporadenským pracovníkem odradí. Za vhodný přístup poradenského pracovníka považujeme postupné odkrývání základního rámce problému tak, aby vedl klienta kodlišení podstatného od nepodstatného. Úspěšně zvládnutým výsledkem metody objasnění je situace, kdy si sám klient uvědomí základní rámec problému.

Zčasového hlediska se jedná onáročný asubjektivní proces, který je typický tzv. krystalizováním podstaty problému. Zpohledu kognitivně-behaviorálních přístupů se jedná ovyužití sokratovského dialogu či motivačních rozhovorů. Důležité je aby poradce působil podpůrně, povzbuzoval klienta, motivoval jej anapomohl mu hledat další alternativy řešení jeho problému. Vpřípadě práce se schématy klienta se může vprocesu objasnění dostavit tzv. aha-efekt – jedná se osituaci, kdy klient pochopí určité vztahy asouvislosti vrámci svého problému. Metoda objasnění je typická pro racionálně orientované poradenství, kde je podstatou rozumová analýza problému či situace, vníž se klient nachází.

2.1.4Ventilace

Mezi základní potřeby klienta při vyhledání odborné pomoci řadíme isituace, kdy klient přichází za účelem si sněkým otíživé situaci či problému promluvit (primárně klient nehledá pomoc, ale dočasnou úlevu od napětí, které problém vyvolává). Tenzi často způsobuje také mylné laické přesvědčení, že se člověk má se svými obtížemi vyrovnat sám. Klient nezřídka pociťuje, že vjeho okolí není nikdo, komu by se mohl se svými problémy svěřit. Taktéž to může být situace, kdy je mu jeho okolím naznačeno, že je svými starostmi, onichž pravidelně hovoří, už obtěžuje. Metodu ventilace je vhodné využít:

•když je poradce schopen klienta plně přijmout aposkytnout mu důvěrné abezpečné prostředí, aniž by se klient obával moralizování, hodnocení, bagatelizování či nepochopení svého problému;

•při práci sběžnou klientelou, kdy se nabízí prostor ktomu, že klient vyventiluje všechnu zlost, nespokojenost azklamání, což uvolní prostor pro konstruktivní poradenskou práci.

Pro klienta je tato forma „katarzního účinku“ mnohdy dostačující ajiž nadále nevyhledává další poradenskou intervenci. Poradenský pracovník by měl mít na paměti, že uklidnění klienta asnížení jeho tenze může vést krezignaci na další nabídnutou pomoc. Velmi často se jedná otyp klienta, pro něhož jeho tíživá situace znamená ijisté nevědomé zisky. Gabura aPružinská (1995) píší oklientech se syndromem „nemůžu žít s, nemůžu žít bez“, kteří mají obavy zrozhodnutí nebo něčeho nového, neznámého.

2.1.5Podpora apovzbuzení

Tuto metodu je vhodné využít jak na počátku poradenského procesu, tak ivjeho průběhu, pokud zaznamenáme nejistotu či tenzi uklienta. Klient obvykle netuší, co má od poradenského procesu očekávat aco se bude očekávat od něj. Ujištění aocenění klienta vúvodu setkání hraje klíčovou roli při rozhodování otom, jak bude svůj problém poradci prezentovat. Vpřípadě mlčenlivého klienta je metoda vhodného povzbuzení klíčová pro další průběh konzultace. Klient může vjistých oblastech (intimních, osobních) pociťovat ostych hovořit osvém prožívání nejen sporadcem, ale také spartnerem nebo osobami, jichž se problém týká. Rozhovor na dané téma pro něj bývá nácvikem, jak zformulovat podstatu problému či najít jeho správné pojmenování. Vpřípadech, kdy se na základě povzbuzení oto klient pokusí, může poradce situaci efektivně využít jako modelovou. To samo osobě vede kpřesahu do klientova života mimo poradnu – klient je tak schopen osvých pocitech aprožívání mluvit spříslušnou osobou (partnerem, potomkem, nadřízeným).

2.1.6Interpretace

Jedná se ometodu, která se využívá vokamžicích poradenského procesu, kdy poradce surčitým záměrem klientovi aktivně doplňuje chybějící souvislosti. Interpretaci řadíme do dynamicky orientovaných poradenských systémů, kde dochází kodhalování skrytých přání ablokujících zákazů, jež má klient ve vědomí. Poradcova interpretace klientova chování umožňuje klientovi jeho uvědomění. Nakolik klient interpretaci přijme azpracuje vdalším poradenském procesu, je na něm samotném. Při využití metody interpretace je velmi důležité načasování.

Kzákladním pravidlům jejího využití patří:

•Neposkytovat interpretaci vpřípadě zvýšené tenze klienta.

•Nevyužívat ji při nedostatku poznatků.

•Její formulace nemá přesahovat klientovo chápání sebe samého akontextu jeho života.

•Využít ji vporadenském procesu tehdy, když jsme přesvědčeni, že sní klient dokáže dále pracovat.

Výhodnější pro obě zúčastněné strany je vedení poradenského procesu takovým způsobem, kdy si klient na základě orientace vproblému ahledání společného základu řešení přijde na interpretaci sám. Eliminujeme tak riziko vzniku odporu vpřípadech, kdy klient má pocit, že mu byla nabídnutá interpretace implementovaná ze strany poradce.

2.1.7Trénink

Trénink je velmi častým nástrojem poradců. Využívá se vřadě situací, kdy je potřeba aktivně působit především na behaviorální složku. Součástí metody je učení, opakování anácvik. Tento přístup práce sklientem je typický zejména pro kognitivně-behaviorální přístup, který se užívá voblasti klinické práce. Příkladem může být zvládání fobií či panických atak. Ikdyž je práce sklientem cílena na konativní složku, pracovník zároveň působí ina složku kognitivní aemocionální. Velmi často však působením na jednu znich dochází kpostupné změně také uzbývajících dvou. Klient si zpravidla zpodobně laděných poradenských situací odnáší určité úkoly, jež jsou spojeny snácvikem zvládání konkrétních situací. Klient se do dalšího setkání sporadcem zaměřuje na výskyt problémových situací, které si podle instrukcí od poradce zaznamenává. Tyto záznamy následně slouží krozboru situace anáhledu klienta především vracionální akognitivní rovině.

Obecně je však nácvik metodou, jež se prakticky využívá jak vindividuálním, tak párovém nebo rodinném poradenství. Trénink zahrnuje oblasti související sefektivní komunikací, zvládáním konfliktů, nácvikem asertivity apod. Vrámci manažerské psychologie apsychologie práce je trénink součástí osobnostního růstu azvyšování sociálních kompetencí. Preventivní úroveň metody tréninku posiluje klientovy kompetence snižovat aotevřeně ventilovat negativní pocity, nespokojenost apřijímat konstruktivní kritiku vsociálních situacích azároveň dodržovat konkrétní naučená pravidla, která mu tyto situace napomáhají efektivně překonat. Vrámci manželského apartnerského poradenství se setkáváme snácvikem „konstruktivní hádky“. Při jasně stanovených pravidlech je cílem naučit se pozitivněji oceňovat partnera aspolečně najít kompromisní apřijatelné řešení problému.

2.1.8Relaxační techniky

Jedná se ocvičení, jež napomáhají klientovi uvolnit tělesné apsychické napětí. Relaxace je účinnou metodou, při které klienti sami na sobě pociťují, že mohou mít příznaky napětí pod kontrolou (Praško, Možný, Šlepecký akol., 2007). Nácvik zpravidla probíhá vrámci jednotlivých sezení. Potřebný je důkladný apostupný nácvik těchto technik. Vporadenském procesu je vhodné je zařadit také vpřípadě náročné práce. Klient je může využívat pouze za předpokladu, že se jejich nácviku opakovaně věnuje. Cílem jejich osvojení je schopnost klienta využívat je především vběžných denních situacích, při nichž se dostavují pocity velkého napětí či úzkosti.

Kzákladním postupům vrámci relaxačních technik patří často podceňovaná (ze strany klienta iněkterých odborníků) práce sdechem adechová cvičení (viz níže). Toto podceňování může být založeno na menší míře trpělivosti cvičit dech. Také někteří odborníci mohou práci sdechem považovat za zbytečnou. Vtěchto případech však můžeme klientům sdělit ustálené pravidlo, které práci sdechem ajejí pozitivní vliv na úzkost nebo zvládání stresu přímo doporučuje: „…rozdýchej to!“ Právě práce sdechem má svá opodstatnění zhlediska zvládání úzkosti či stresových situací. Nesprávným dýcháním ve stresu můžeme provádět hyperventilační manévr, čímž následně více vydechujeme oxid uhličitý atím dochází ke zvýšení přítomnosti kyslíku vmozku, což provokuje vznik úzkosti. Dále dochází ke snížení ionizovaného vápníku vkrvi, což má za následek projevy na vegetativní úrovni. Je důležité klienta informovat omožnostech práce sdechem aspolečně sním dechová cvičení poctivě natrénovat. Nácvik kontrolovaného dýchání vsobě zahrnuje dvě roviny intervence:

•ukazuje na význam nesprávného dýchání při vzniku úzkostného záchvatu;

•sám osobě odstraňuje příznaky úzkosti.

Poradce při sezení sklientem volí vyhovující dechový rytmus, který je určován slovy nádech avýdech. Taktéž je důležité ověřit, zda klient dýchá do břicha, ane do hrudi. Prakticky je důležité zjistit ukaždého klienta jeho individuální dechovou normu, ať jej nenutíme do jasně vymezené doby nádechu avýdechu. Individuální dechovou normu zjistíme takto: Nejdříve necháme klienta vydechnout, poté nadechnout (prakticky je dobré, dech byl slyšitelný) apočítáme, po nádechu dáme tři sekundy pauzu apoté následuje výdech, který počítáme. Některý klient může provádět nádech avýdech delší dobu než jiný klient. Je důležité přistupovat ke každému zklientů individuálně. Samotný trénink je výhodné provádět společně sklientem.

Kzákladním relaxačním technikám patří nácvik relaxace podle Östeho aSchultzův autogenní trénink.

Nácvik relaxace podle Östeho

Nácvik aplikované relaxace podrobněji popisuje Clark (1989), který zdůrazňuje důkladné seznámení sjeho smyslem ateorií jeho účinnosti. Při rozeznávání prvních příznaků napětí či úzkosti je pro klienta vhodnou pomůckou vedení záznamu jednotlivých úzkostných epizod. Zde je podstatné zaznamenání prvního příznaku anásledně jeho průběhu, který se zaznamenává na škále určující intenzitu.

Využití progresivní relaxace vyžaduje zhruba patnáct až dvacet minut klientova času. Provádí se vsedě, nikoli vleže. Využívá se postupného střídavého napínání auvolňování svalů. Úvodní nácviky názorně předvádí poradce aklient si je poté zkouší. Klient má zavřené oči aje instrukcemi poradce veden knapínání jednotlivých svalových skupin ve správném pořadí arytmu. Svalové napětí klient udržuje po dobu pěti sekund anáslednou relaxaci deset až patnáct sekund (Praško, Možný, Šlepecký akol., 2007). Pak je klient poradcem vyzván ke zhodnocení (opět na předem stanovené škále), jakého stupně uvolnění dosáhl. Vpřípadech, kdy klient má obtíže suvolněním určitých svalových partií, pomáhá poradce tyto nesnáze překonat. Tato činnost je pro klienta obvykle velmi náročná. Proto je vhodné nácviky rozdělit na dvě poradenská setkání. Klient má za úkol doma procvičovat relaxace dvakrát denně azároveň si vést záznamy, jak dlouho trvalo, než se uvolnil, ajakého stupně uvolnění dosáhl.

Po patřičném osvojení lze přejít kpodmíněné relaxaci, při níž se krátí čas potřebný kdosažení relaxace (dvě až tři minuty) akterá je více zaměřena na dýchání avytvoření podmíněného spojení mezi sebeinstrukcí „uvolnit“ azvýšením pocitu relaxace (Praško, Možný, Šlepecký akol., 2007). Zde je potřeba klienta ocenit, že se jeho výkon zlepšuje. Podmíněná relaxace se procvičuje dvakrát během každého sezení.

Schultzův autogenní trénink

•nácvik tíhy;

•nácvik tepla;

•soustředění na dech;

•soustředění na tep;

•soustředění na proud tepla voblasti plexus solaris;

•soustředění na oblast hlavy.

2.1.9Konfrontace

2.1.10Reflexe

2.1.11Modelové situace

2.1.12Hraní rolí

2.1.13Rozvoj vědomých způsobů zvládání zátěže

•Kontakt spocity. Podstatou rozhovoru je dát prostor pro odreagování pocitů pláčem, odžít potlačené emoce, uvědomit si protichůdné pocity. Často jsou právě pocity důležitými vodítky pro rozhodování – lze podporovat intuitivní řešení, otevřené projevení emocí ve svém okolí.

•Kontakt stělem. Stres přispívá ktělesnému napětí, mohou se objevovat křeče astrnulost. Poradce může vést kreflexi stavu těla.

•Schopnost sdílet. Lidové rčení „sdělená radost je dvojnásobná radost asdělený žal je poloviční žal“ je pro řadu klientů trefné. Vrámci rozhovoru hraje velkou roli schopnost poradce být dobrým posluchačem. Doporučit se dá isvěření blízkým osobám, kamarádům. Nezřídka se objevuje stud za problémy, nechuť druhé „obtěžovat vlastními problémy, mají svých dost“. Přesto je však umnoha osob přetažených stresem patrný hlad atouha někomu se svěřit avrozhovoru zpracovávat své těžkosti.

•Uvědomění vlastních potřeb. Ochromení organismu zpravidla vede ke snížení citlivosti kvlastním potřebám. Toto se může týkat také zcela elementárních potřeb jako například pocitu žízně, který má při vymizení za následek nízký příjem tekutin atím pádem idehydrataci organismu.

•Ochrana hranic. Nakupení požadavků okolí ajejich přehlušení jedince je charakteristické zejména pro osoby snízkou asertivitou, malou schopností prosazovat svá přání anázory. Klíčová je vtomto zejména dovednost říkat „ne“, umět odmítnout požadavek, vyjádřit na věc svůj názor.

•Využití dřívější zkušenosti. Mnoho negativních zkušeností zminulosti má tendenci se opakovat. Vporadenství je užitečné klást otázky na způsob řešení daného problému vminulosti apokusit se inspirovat řešením, které mohlo být již jednou účinné.

•Využití příběhů. Pro řešení problému může být efektivní využití příběhů, jež klient zná od svých blízkých (zprostředkovaná zkušenost rodiny), prospěšné mohou být také různé krátké literární příběhy, které může klient interpretovat ahledat vnich východisko ze své situace. Řada narativně orientovaných kolegů si tvoří zásoby krátkých příběhů, jež mohou mít tento inspirativní potenciál.

•Zapojení rituálů. Zvládání určitých náročných životních situací je vkultuře ritualizováno, aby se usnadnilo vyrovnávání stouto událostí. Typickým rituálem rozloučení je například pohřeb. Tam, kde se rituály zadrhly nebo neplní svou úlohu, je užitečné vrozhovoru objevit způsob rituálu, který by mohl být pro klienta přijatelný ausnadnit jeho situaci.

•Brainstorming. Pro hledání originálního řešení může být výhodné též aktivování fantazie, odvahy avyužití například techniky brainstormingu, hledání řady návrhů řešení bez ohledu na jejich reálné uplatnění. Vbohatství nápadů se může nalézt překvapivé řešení. Sekundárním efektem je často humor, jenž uvolňuje atmosféru.

•Hledání smyslu. Toto je zcela klíčová kategorie pro rozhovor. Pro poradce mohou být vtomto inspirativní díla V. E. Frankla (1997, 1998, 1999) ajeho podpora jedince vhledání vlastního smyslu ajeho naplnění prostřednictvím naplňování tvůrčích, zážitkových apostojových hodnot. Smysl vlastní činnosti apocit smysluplnosti vlastní existence je velmi silným protektivním faktorem ačlověk, který spatřuje ve svém konání smysl, je také schopen vydržet ive velmi nepříznivých životních podmínkách.