Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Werner Maser

Adolf Hitler

Tak vedl a řídil

Přeložila Monika Stančová

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5663. publikaci

Odpovědná redaktorka Dani Vrbů

Sazba Petr Somogyi

Návrh a grafická úprava obálky Vojtěch Kočí

Jazyková korektura Dana Řezníčková

Počet stran 400

První vydání, Praha 2014

Original title: Adolf Hitler. So führte und regierte er by Werner Maser © 1997 by Verlag Siegfried Bublies, Koblenz, Germany

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2014

Cover Design © Eva Hradiláková, 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-247-4654-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-9442-6 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-9443-3 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Je všeobecně známo, že Hitler mátl státníky a politiky, vojevůdce a diplomaty, své stoupence i odpůrce. Avšak skutečnost, že i po své smrti vyváděl z míry celé generace historiků a životopisců a v různých ohledech je mystifikoval, je pro laiky v oblasti historie jen těžko pochopitelná. O Hitlerovi bylo napsáno tisíce a tisíce knih, více než dvě stě tisíc pak o druhé světové válce jako takové. Škála interpretací je široká. Různé výklady si navzájem protiřečí. Výtvory fantazie nahrazují skutečnost a schémata ji překrucují.

Důsledky Hitlerovy vlády hluboce zapůsobily na jeho současníky i na další generace doma i v zahraničí, vyděsily je a znechutily. Hitler samotný se zdál být ve svých rozhodnutích tak neskutečně jistý, rychlý a bezskrupulózní, že dělat výzkum a analýzu jeho mentality, záměrů a rozhodnutí a zkoumat opatření, která činil v rámci svého velení a vlády, bylo považováno za zbytečné.

Nezřídka sám Hitler poukazoval na to (i když většinou nepřímo), že pro svá rozhodnutí a ustanovení vždy potřeboval velmi mnoho času. A skoro stejně tak často přiznával, že politika vlastně není povoláním, o kterém snil. V průběhu času mu každý musel uvěřit to, že chce zničit Židy. Avšak představa, že se Hitler obával smělých a náročných rozhodnutí a ustanovení, že rozhodnutí a opatření ministrů a funkcionářů strany většinou jen dodatečně legalizoval a že nechával událostem volný průběh a otálel až do chvíle, než se ocitl v tísni, která mu nakonec umožnila rozhodnout se už jen tak, jak to v dané chvíli učinil, je v tomto bodě v naprostém rozporu s obrazem Hitlera, který byl doposud považován za pravdivý a o němž vůbec nikdo nepochyboval. Proto bylo nutné na významných příkladech znázornit procesy, pochopit rozhodnutí a ukázat, jak byla určitá opatření uváděna do chodu.

Coby historikové a životopisci jsme se doposud spokojili s tím, že jsme zjistili údaje, skutečnosti, podrobnosti a souvislosti a začlenili jsme je do rámce, který zahrnuje Hitlerovy úspěchy, chyby, činy a zločiny. Někteří z nás redukovali záporný odkaz výhradně na Hitlera, jiní se domnívali, že takovýto přístup je „personalizací dějin“, zlehčovali jeho osobní podíl na moderních dějinách a spatřovali v něm žoldnéře určitých zájmových skupin, jejichž záležitosti měl zajišťovat. Psychologové a psychiatři hledali a „našli“ motivy, příčiny a podněty pro způsoby jednání, aniž by je ale mohli hodnověrně doložit. Shoda velmi dlouho panovala jen ohledně Hitlerových vlastností coby Vůdce, které se proto nestaly předmětem výzkumů. To se však od té doby změnilo.

Historikové a životopisci odhalili Hitlerův strach z činění rozhodnutí a vydávání usnesení. Jak se dalo očekávat vzhledem k původně „platnému“ celkovému obrazu Hitlera a k zaběhnutým představám, hledaly se příčiny tohoto strachu a výrazné historické mezníky. Tehdejší funkcionáři z Hitlerova nejbližšího okolí měli k dispozici odpovědi, které znějí logicky správně, avšak správné nejsou. Tak například Albert Speer tvrdí, že Hitler „nejpozději od roku 1942 ztratil schopnost činit smělá rozhodnutí“. Avšak skutečnost, kterou lze bezpochyby prokázat, je následující: Hitlerův strach z rozhodnutí a usnesení nebyl jen momentální formou projevu jeho stylu vedení. On nikdy smělá rozhodnutí nečinil. Od školních škamen byl váhavým člověkem, který se obával rozhodnout se směle k činu a který měl strach z jasných usnesení a závěrů – což je poprvé prokázáno v této knize.

Otázka, jak se mohl Hitler stát navzdory svým vůdcovským slabinám a svému strachu z rozhodnutí Vůdcem, který se prosadil a uhájil své postavení vůči všem konkurentům i v nejtěžších situacích a který byl nakonec s to využít pro sebe a své cíle pozoruhodnou část světa, nevyžaduje nyní další obecný Hitlerův životopis. Je naopak zapotřebí podrobně popsat Hitlerovy vlohy k vůdcovství, jeho způsob rozhodování, velení a řízení a konfrontovat to s tím, jak probíhaly určité dějinné události.

Nakolik takovýto popis doposud chyběl, i přes uspokojivé prameny a pozoruhodný stav bádání, dokazují především rozličné problémy v odborných diskusích. Tak koncem roku 1979 bezradně konstatuje samotný Allan Bullock, britský autor jednoho z velmi významných Hitlerových životopisů, že si neumí vysvětlit, jak byl Hitler schopen stále ještě ovládat své okolí, jak jím mohlo být okouzleno, ve chvíli kdy už provozoval tak nešťastnou politiku. „Byla to skutečně síla aparátu, který mohli obsluhovat Himmler a Bormann nezávisle na Hitlerovi?“ ptal se a pokračoval, „nebo to byla stále ještě moc Hitlera? (…) Jaká síla umožnila Hitlerovi držet vše stále ještě pevně v rukou i tehdy, když už šel ke dnu? Pro mě je toto největší hádanka.“ V této knize je vyřešena nejen tato hádanka.

Hitler dělal, jako by ani sám nevěděl, jak přišel k titulu Vůdce. Jeho poznámka z počátku roku 1942: „vůbec nevím, odkud vzešel titul Vůdce“ a jeho vysvětlení: „najednou se objevil mezi lidem a pomalu se stal pojmem“ byly průhledné. To, co se Hitler, sám již dlouho věřící v legendu, která o něm hovořila coby o Vůdci a která žila nejen v německém národě, snažil těmito výroky vsugerovat, bylo zřejmé – titul Vůdce mu měl být přisouzen lidem jako důsledek jeho vůdcovských schopností. Ve skutečnosti však byl pojem Vůdce šablonou, která mu byla předložena jeho starými spolubojovníky a které se snažil zhruba dvě a půl desetiletí dostát. Stejně jako se po celý svůj život rozhodoval rychle a směle většinou jen tehdy, když ho k tomu donutily „hotové věci“, tak to učinil i v této souvislosti. Tato skutečnost, která byla doposud přehlížena nebo podceňována jak vědci, tak i publicisty, dává vzniknout obrazu Hitlera, jenž má s Vůdcem vystupujícím nyní z dokumentů a svědectví společné takřka jen jméno.

V červenci roku 1980

Werner Maser

ČÁST I.

1.

Vůdce, říšský kancléř a nejvyšší velitel wehrmachtu

„V Německu si každý může dělat opravdu takřka co chce, chybí silná ruka,“ píše Josef Goebbels 9. dubna 1945 ve svém deníku a uzavírá, „kdybych já byl Vůdce, pak bych věděl, co je nyní třeba učinit.“[1] 28. března 1945 pak přemítá: „Vůdce uvažuje v podstatě zcela správně, ale nečiní žádné závěry. Je opravdu škoda, že ve svém okolí nemá nikoho, kdo by jeho poznatky proměnil v činy. Dnes je také opravdu již dost pozdě na proměňování poznatků v činy, avšak bylo by toho zapotřebí učinit ještě hodně, ovšem za předpokladu, že by byli správní muži na správném místě.“[2]

To, co Goebbels v době, kdy na německé straně ještě sotva něco probíhalo plánovaně, potají kritizoval na Hitlerově vedení, tedy nedostatečnou ochotu rozhodovat se a vyčkávavou, zdrženlivou personální politiku v nejvyšších patrech říšského vedení, nebylo rozhodně projevem vyčerpání. Od roku 1926, kdy Goebbels Hitlerovi věrně a oddaně sloužil, ho mohl takto zažívat, a pokud by byl objektivní, musel by ho od začátku hodnotit tímto způsobem. Hitler si totiž v roce 1945 v zásadě nevedl jinak, než jak tomu činil už po více než dvě desetiletí. Rovněž Goebbelsova poznámka z 28. března 1945: „člověk má někdy pocit, jako by Hitler žil v oblacích“, nepopisuje žádný výjimečný stav, žádný zásadně nový aspekt Hitlerova způsobu vedení, který by mu jinak byl cizí.

Hitler nedělal to, co Goebbels považoval za nutné. „Nedělá žádné personální změny ani ve vedení Říše, ani v diplomacii,“ svěřuje se Goebbels svému deníku a pokračuje, „Göring zůstává, Ribbentrop zůstává. Všichni ti neschopní – pomineme-li druhou garnituru – byli zachováni, a dle mého mínění by přece bylo tak důležité právě zde provést personální výměnu. Naléhám a naléhám, avšak nejsem schopen přesvědčit Vůdce o nutnosti mnou navrhovaných opatření.“[3]

Goebbels, který se toho času znovu a znovu tvrdošíjně snažil přimět Hitlera k jasným pokrokovým rozhodnutím v personální oblasti a přinutit ho ke zformulování jednoznačných rozkazů, se až krátce před Hitlerovou sebevraždou, bezprostředně po pádu Štětína, dozvěděl, proč zůstalo jeho jednání bez úspěchu. Hitler mu vysvětlil, že považoval za správné i v závažných situacích určité problémy raději celé týdny popisovat a vysvětlovat než okamžitě a důrazně udílet jasné rozkazy, to či ono učinit „tak a ne jinak“. Kdyby se generálové se svými úkoly neidentifikovali, nejenže by příkazy jen „strojově vykonávali“, ale po neúspěchu by mu i vyčítali: „Neříkali jsme vždy, že toto musí skončit nezdarem?“[4] Tak tedy zůstaly až do hořkého konce téměř všechny vedoucí pozice ve vojenské oblasti, ve státním aparátu a ve straně obsazeny těmi, kteří se tam dostali díky Hitlerově podpoře. Potíže ve vedení a správě, které vzešly ze sporů mezi spolupracovníky a ze závisti mezi konkurenty uvnitř řídícího aparátu a jednotlivých instancí, Hitler nejenže toleroval, ale většinou mu i vyhovovaly, protože odpovídaly jeho záměrům. To, jak Goebbels viděl na sklonku svého života „velikány“ Říše dosazené Hitlerem, je dochováno v jeho deníku. Všude kolem viděl výsledky, dle jeho mínění, špatného Hitlerova vedení, všude viděl nevhodné muže na nejdůležitějších, klíčových pozicích. Tak si poznamenal o Martinu Bormannovi, „tajemníkovi Vůdce“, který podstatně ovlivnil nejen Hitlerovu personální politiku, následující: „Bormann se nyní nechová nejlépe. Obzvláště v otázce radikalizace naší války nesplnil to, co jsem od něj původně očekával… U těchto lidí se jedná o poloviční měšťáky. Revolučně sice myslí, ale nejednají. Nyní se však revolucionáři musejí dostat do vedení. Zdůrazňuji to Vůdci, ale Vůdce mi říká, že takových lidí má k dispozici jen málo.“[5]Alberta Speera kárá takto: „Speer nese spoluvinu na tom, že jsme dále vyráběli tyto staré a nepoužitelné stroje, které byly oproti těm nepřítelovým technicky pozadu, aniž bychom z toho mohli mít jakýkoli užitek.“[6]

Vzhledem k přímo nepřátelskému vztahu mezi Göringem a Goebbelsem se nelze divit tomu, že i Hermann Göring byl dle Goebbelsova mínění špatným mužem dosazeným Hitlerem na jedno z důležitých míst. „Krize v Luftwaffe,“ tak to nazývá Goebbels ve svém deníku, „je vysloveně technického rázu a Göring na tom nese vinu. Avšak Vůdce je přesto ochoten částečně za to Göringa zbavit zodpovědnosti, protože Göring, jak říká, nebyl dostatečně technicky vzdělán, aby tento vývoj včas předvídal. Rovněž byl obelháván svým generálním štábem. Nyní se snaží tento generální štáb Luftwaffe obelhávat i Vůdce, například ohledně rychlosti nových stíhaček jsou mu uváděna zcela chybná čísla. Vůdce je nyní spíše nakloněn tomu, poskytnout Göringovi určitou omluvu. Považuji to za zcela nemožné. Je přímo směšné ještě nyní projevovat porozumění muži, který přivedl Říši do takové smrtelné krize.[7] Když někdo jako Göring zcela vybočuje z řady, pak musí být přiveden k rozumu. Vyznamenáními ověšení blázni a samolibí, navonění floutci nemají ve vedení války co dělat. Buď se změní, nebo musí být eliminováni… Snad se teď Vůdci podaří udělat z Göringa znovu muže.“[8]

Většina ostatních vysokých důstojníků nepochodila u Goebbelse o mnoho lépe, ten pak s politováním konstatuje: „V předpokoji Vůdce čekají jeho generálové. Unavená společnost, která působí přímo deprimovaně. Je zahanbující, že Vůdce našel tak málo vojenských spolupracovníků hodných respektu. V těchto kruzích je pouze on sám jedinou výjimečnou osobností. Proč se však kolem něj nevytvořil žádný okruh generálů Gneisenauů a Scharnhorstů…[9] Je takřka tragické vidět Vůdce, který je revolucionářem největšího formátu, obklopeného tak průměrnými lidmi. Vybral si vojenské spolupracovníky, kteří jsou velmi špatní. Sám nyní označuje Keitela a Jodla jako „tatíky“, kteří jsou unavení a opotřebovaní a kteří v současné tísni nepředložili žádná řešení velkého formátu.“[10]

Goebbels si však nestěžuje na to, že se Hitler v rozhodujících personálních otázkách není schopen dopracovat k odpovídajícím opatřením, nebo je toho schopen jen velmi těžko, až na konci války. Tak si například 7. listopadu 1943, když se bezúspěšně snažil převzít propagandu wehrmachtu a zdálo se mu, že ho do ní Hitler nedostatečně angažoval, zapsal do svého deníku: „Kéž by chtěl Vůdce konečně učinit rozhodnutí.“[11] Dle Goebbelsových pozorování a osobních zkušeností je jisté, že nejpozději od roku 1943 byly Hitlerovy rozhodovací zvyky jen velmi těžko slučitelné s propagandistickým obrazem „vždy bleskově se rozhodujícího Vůdce“. Na tento záznam z jeho deníku z 28. března 1945 – „bylo by záhodno, aby Vůdce (Goebbelsem obdivovaný stejně jako dříve) nejen vyjadřoval a předkládal správné poznatky, ale aby z nich rovněž vyvozoval správné závěry“ – plynule navazuje závěr: „Člověk by mohl Vůdci vždy říct: Ano, máš pravdu. Vše, co říkáš, je správné. Avšak kde zůstávají činy?“ [12] Goebbels ignoroval, že Hitler musel obzvlášť v dané době brát v neposlední řadě ohled i na „mínění lidu“, přestože i jemu byly známy zprávy Bezpečnostní služby („Sicherheitsdienst“) předložené Hitlerovi po 20. červenci 1944 a týkající se nálady mezi lidem, v nichž se mimo jiné říkalo: „Je patrné zadostiučinění pociťované ohledně toho, že říšský maršál je znovu tady a že nestojí, nebo není postaven mimo, jak se lidé často domnívali.“[13]

Hitlerem podceňovaní, jako „tatíci“ označovaní důstojníci Keitel a Jodl sice zaujímali vysoká postavení, avšak nedisponovali odpovídajícími přímými pravomocemi k udílení rozkazů. Wilhelm Keitel byl šéfem vrchního velitelství ozbrojených sil (OKW)[I] existujícího od února 1938 coby Hitlerův generální štáb a vrchní ministerský úřad pro jednotlivé složky ozbrojených sil, které se do značné míry administrativně spravovaly samy. Coby šéf OKW působil jako jakýsi šéf Hitlerovy kanceláře, nejvyššího velitele wehrmachtu. Alfred Jodl, náčelník operačního štábu německých ozbrojených sil („Wehrmachtführungsstab“)II, který byl zřízen v srpnu 1940 a plánoval vojenské operace vrchního velitelství ozbrojených sil (OKW), měl ještě méně zplnomocnění než Wilhelm Keitel. Stejně jako byl Heinrich Lammers, šéf říšské kanceláře, považován za „instanci“, která měla koordinovat činnost jednotlivých ministerstev státní správy, tak byl polní maršál Keitel coby šéf vrchního velitelství ozbrojených sil (OKW) představitelem Nejvyššího říšského úřadu německých ozbrojených sil spadajícího rovněž do okruhu říšských ministerstev (takže Keitel byl vlastně v postavení ministra), který však vypracovával vlastní odborné projekty jen v málo resortech. Tyto úlohy byly z praktických důvodů přiděleny jednotlivým složkám wehrmachtu – pozemní armádě, námořnictvu a letectvu, které vždy disponovaly odborníky odpovídající kvalifikace a adekvátně personálně obsazenými úřady a odděleními a které mohly podle potřeby využít pracovní výsledky jednotlivých resortů vrchního velitelství ozbrojených sil (OKW), jež pro ně byly užitečné. Jejich povinností bylo odpovídajícím způsobem, případ od případu, buď na základě rozkazu samostatně připravit příslušné předpisy, výnosy a nařízení, anebo vypracovat z pověření OKW vlastní návrhy coby základy pro diskusi k určitým projektům. Když se dohoda nezdařila, bylo Keitelovým úkolem nalézt modus vivendi. Když se to nepodařilo ani jemu, pak konečné rozhodnutí připadlo na Hitlera coby Vůdce, nejvyššího velitele branné moci a vrchního velitele armády. Je pochopitelné, že takováto struktura rozhodovacích pravomocí ohledně rozkazů musela vést k tomu, že ve svých zplnomocněních silně omezený polní maršál Keitel se nezřídka ocitl v nepříliš příznivém postavení a byl vystaven různým tlakům.

Zatímco vůči Keitelovi se všechny tři složky wehrmachtu – pozemní armáda, námořnictvo a letectvo – snažily prosadit své vlastní zájmy, vládl nad Keitelem všemocný Hitler, který své funkce coby nejvyšší a nezpochybnitelné instance v kritických situacích často ne právě taktně využíval. Připustil, aby se letectvo odvolávalo na svého nejvyššího velitele Göringa a jeho pravomoci coby říšského ministra a pověřence pro čtyřletý plán a tím se vyhýbalo uznání jiných hledisek a také porušovalo tradiční zásadu, že wehrmacht má být jednotný a že si žádná složka wehrmachtu nesmí nárokovat svébytnost. Říšské námořnictvo se „takřka pravidelně“ vymlouvalo na mimořádné okolnosti s odůvodněním (jak si Keitel stěžoval i v Norimberku), že u něho nepanují „srovnatelné podmínky“.[14] Rovněž pozemní armáda, největší složka wehrmachtu, chtěla nakonec uznávat jen své názory a zohledňovat jen svoje podmínky, a přitom se odkazovala na své dlouholeté zkušenosti, které námořnictvo ani letectvo nemohly mít. Tato skutečnost byla jedním z důsledků v podstatě nevojenského způsobu velení velitele a stratéga Adolfa Hitlera.

Hitler nejen akceptoval, ale někdy dokonce i vítal, když se některá složka wehrmachtu snažila obejít OKW a dopředu pro sebe zajistit jeho rozhodnutí, což při Hitlerově stylu vedení a mentalitě mnohdy nebylo obzvlášť těžké. Tak musel Keitel, který byl odkázán na spolupráci s vedoucími oddělení a referenty všech složek wehrmachtu a na jimi udávané údaje, neúnavně zápasit s Hitlerovými spontánními rozhodnutími a snažit se dosáhnout co nejrovnocennějšího zohlednění požadavků příslušných složek wehrmachtu. To, že přitom musely vycházet najevo zvláštní rozpory a nesrovnalosti, je nasnadě. Zástupci příslušných složek wehrmachtu totiž nezřídka operovali vůči Hitlerovi s jinými čísly, údaji a zprávamiIII než vůči Keitelovi představujícímu pro ně „pouhého vojáka“. Do Keitelovy kompetence formálně spadaly všechny tři složky wehrmachtu, a musel tak při svých rozhodnutích vycházet z předpokladů, které velitel a stratég Hitler vycházející z politických a vojenských úvah často ignoroval.

Hitler, který již v listopadu 1940 s rozčilením zjistil, že se mu letectvo snažilo imponovat lživými údaji[15], pochopil a uznal, že Keitelův způsob práce zajišťující koordinaci jednotlivých složek a také jeho návrhy a rozhodnutí působily efektivně na všechny tři složky wehrmachtu. Keitel, zvyklý na pruskou vojenskou disciplínu a způsob velení, však přesto ani poté nedostal skoro žádnou šanci výrazněji se podílet na velení a řízení. Jeho objektivně oprávněné pokusy zabránit Hitlerovým spontánním zásahům a osobním pokynům zpravidla vybuchly a zůstaly bez úspěchu. K tomu všemu se ukázalo, že Hitler coby vojenský vůdce považuje úřednické, byrokratické práce, bez nichž by tak různorodá a mnohovrstevnatá organizace, jako je OKW, nemohla být optimálně řízena, za jen těžko únosné břemeno. Při jeho četných zásazích do záležitostí OKW si neúprosně posloužil svojí vojenskou adjutanturou, což museli tradice znalí vysocí důstojníci, pocházející především z pozemní armády a z námořnictva, považovat nejen za pohrdání jejich vojenskými hodnostmi a služebním postavením.

2.

Nerespektování pravomocí: žádné příkazy, ale jen dialogy a monology

Hitler během války nerespektoval ani kompetence příslušných důstojníků (což ovšem v žádném případě nebylo vždy ke škodě vojska)IV, ani nezbytnou odbornou práci juristů a znalců mezinárodního práva. Nerespektoval ani byrokratický aparát úředníků s jeho anonymními pracovníky, ani rady a rozhodnutí lidí z tohoto aparátu, ale naopak oceňoval „bezohledné lidi vůle“, kteří nedbali na právní pochybnosti. Takovým lidem dovolil, například coby generálním zmocněncům, vykládat si v určitých případech jeho záměrně „velkorysé“ a občas přímo libovolně interpretovatelné rozkazy dle vlastní potřeby, využívat přitom zapracovaný úřednický aparát ministerstev a zajistit si úspěšnost jejich opatření. Hitlerovi se zdálo být nepochopitelné, že zrovna jeho významní vojáci Keitel a Jodl nevykazovali porozumění pro určitá pravidla a formy jeho způsobu vojenského velení a řízení, a nechal je to pocítit. Tak se například stranil Jodla od srpna 1942 do konce ledna 1943 tak demonstrativně (což všichni v okolí denně zažívali), že mu při pozdravu ani jednou nepodal ruku. V Norimberku pak Jodl coby svědek vypověděl následující: „Každého podávání zprávy o stávající situaci se od toho dne účastnil důstojník SS. Bylo angažováno osm stenografů, kteří od toho dne zaznamenávali každé slovo. Vůdce už mi vůbec nepodával ruku. Už mě vůbec nezdravil, nebo mě pozdravil jen stěží, a tento stav trval až do 30. ledna 1943. Vzkázal mi přes maršála Keitela, že už se mnou nemůže pracovat…“[16]

Předcházelo tomu následující: 23. července 1942 formuloval Hitler s konečnou platností směrnici[V] „Braunschweig“, na základě níž měly být dosaženy na východní frontě významné úspěchy ještě před příchodem zimy. Jako pokračování ofenzivy armádní skupiny Jih, která byla započata s příchodem léta pod krycím jménem operace Blau, měly být zničeny mezi jiným ruské síly ustupující přes Don jižně a jihovýchodně od Rostova, dále mělo být přerušeno železniční spojení Tichorezk–Stalingrad a obsazeno celé východní pobřeží Černého moře. Mimo to očekával Hitler přechod Kubáně, obsazení hornaté krajiny poblíž Majkopu a Armaviru, získání oblasti okolo Grozného, blokádu osetské a gruzínské vojenské cesty, dobytí Baku a Stalingradu, blokádu šíje mezi Donem a Volhou a Donu a Volhy v oblasti Astrachaně.[17] Ambiciózních cílů, později označovaných jako excentrické operace Stalingrad a Kavkaz[18], nebylo dosaženo. Tyto cíle byly stanoveny především Hansem Speidelem, někdejším náčelníkem štábu v armádní skupině Erwina Rommela a pozdějším vrchním velitelem spojených pozemních sil ve střední Evropě. Německé jednotky sice k 6. září překonaly Kerčský průliv, obsadily Tamaňský poloostrov, překonaly Těrek, takřka dosáhly jádra Stalingradu a zabraly části města Novorossijsk, avšak Hitler chtěl zatlačit Rusy přes hory až k moři a dosáhnout Astrachaně, takže podle něj nebyl jím koncipovaný úkol splněn. Hitler důstojníkům nadával, obviňoval je, že důsledně nevykonávají jeho rozkazy a že nejsou schopní spolu s ním činit rozhodnutí „na život a na smrt“ a prosazovat je.[19]

Veškerý Hitlerův hněv zasáhl Alfreda Jodla, který chtěl přesunout těžiště operace na jih. Dne 8. září 1942 si Engel zapsal: „Člověk už tomu tady prostě nerozumí. Přes hádku V(ůdce) a Jodla se prostě nepřenesu. Jelikož jsem byl náhodou svědkem celého sporu, mohu si učinit obraz o tom, k jak velkému narušení důvěry došlo. Člověk měl dojem, že V(ůdce) je přímo naplněn nenávistí… Je zde strašná atmosféra, vztek a rozčilení V(ůdce) nevycházejí jen z opačných mínění ohledně útoku na Kavkaz směr Suchumi, nýbrž mají hlubší kořeny. V(ůdce) už nespatřuje v Rusku žádný konečný cíl poté, co veškeré cíle léta 1942 nebyly dosaženy. Sám říkal, jak hrozný je strach ze zimy stojící za dveřmi. Na druhé straně nechce nikde ustoupit zpět.“[20]

Hitler káral Jodla z vrchního velitelství vojska a Haldera, šéfa generálního štábu, a také instance, které oba zastupovali, kvůli „nedostatku iniciativy“[21]. Ti se však ocitli tváří v tvář nerozhodnému, bezradně váhajícímu a zklamanému V(ůdci), který sice 9. září zprostil polního maršála Wilhelma Lista jeho postu a sám převzal velení armádní skupiny, avšak nedokázal říct, jak by se mělo pokračovat. Dne 14. října Engel znepokojeně konstatuje: „Člověk si u V(ůdce) může všimnout potlačovaného vzteku, ale také nejistoty: Co teď?“[22]

Nerozhodnost a bezradnost v rozhodujících situacích, které měly závažné důsledky a které jsou zde kriticky zaznamenané pozorovatelem a svědky, nepatřily u Hitlera k výjimečným jevům, nýbrž byly podstatnými prvky jeho charakteru, což také v nejužším kruhu dával občas najevo. Tak například 22. listopadu 1941, tři dny po Hitlerově rozhodnutí obsadit v roce 1942 Kavkaz a jižní hranici SSSR, Hitler otevřeně přiznal, že ho „již měsíce“[23] trápí otázka, jak by se mělo pokračovat. „Z toho všeho vyplývá,“ poznamenal si Engel, „že (Hitler) ještě nemá jasno v tom, co chce. Celá situace ho přivedla k závěrům, které jsou podmíněné vlivy, kterým je vystaven: stranou, starými bojovníky, státem a konečně wehrmachtem.“[24]

Stále znovu museli důstojníci opouštět porady bezradní a skleslí. „Zase neuspokojivá a nejistá situace,“ rezignoval vojenský pobočník například 24. listopadu 1941 a pokračoval, „ani V(ůdce) neudílí rozkazy, jen se vedou dlouhé dialogy a nakonec odcházejí vrchní velitel vojska a šéf generálního štábu s pocitem, že by mohli udělat to, co chtějí – mezitím dochází u V(ůdce) k jinému myšlenkovému pochodu, a všechno to, co bylo, už není pravda.“[25]

Generálové, se kterými bylo pohrdavě zacházeno a kterým byla vyčítána polovičatost, váhavost a vlažnost, zůstali na svých postech. K výměně Keitela a Jodla se Hitler nemohl odhodlat, i když přemýšlel o jejich nahrazení Albertem Kesselringem a Fridrichem Paulusem[26]; i přes své výhrady je totiž považoval za velmi potřebné. Pouze Halder, kterému se Hitler cítil být ještě méně zavázán než Keitlovi a Jodlovi, musel nakonec odejít. Engel o tom podává následující zprávu: „V(ůdce) propouští šéfa gen. štábu za zahanbujících okolností. Teprve krátce předtím se o tom dozvídám od Schm(undta) a je mi nařízeno se o něj postarat. Ha(lder) je velmi překvapen, se slzami v očích mi děkuje, že jsem u něj, a říká mi: Kdybyste zažil to, co se mi právě stalo, rozuměl byste, jak si vážím toho, že u mě jste.“[27]

Vrchní velitel se styděl, proléval slzy a vyklidil své místo. Hitler, který roku 1925 vykládal, že pro něj coby pro Vůdce nehrají osobní sympatie vůbec žádnou roli[28], se ukázal být neschopen dále s Halderem spolupracovat. Naproti tomu s Keitelem a s Jodlem, který chtěl odejít sám od sebe, avšak nesměl to udělat, se Hitler nerozloučil. Ale Halder, který zjevně neuznával Hitlerův styl vedení a řízení, nepochopil, co se od něj očekává – že může vyvodit důsledky a sám odstoupit ze své funkce. Již od 4. září 1942 s ním Hitler jednal takovým způsobem, že by to za „normálních okolností“ muselo vést už jenom k jeho okamžitému odstoupení.VI Gerhard Engel si zaznamenal: „důvěra k Halderovi je zničena“. Ten poprvé velmi drsně podával zprávu o stavu vojska. Šéf (Hitler) ho přerušil a doslova ho urážel: „Co mi chcete vyprávět o vojsku, pane Haldere, vy, který stejně jako v první světové válce jen sedíte na stejné židli, vy, který jste nikdy neměl černý odznak za zranění?VII Trapné. Říkám gen(erálu) HeusingeroviVIII, že šéf gen. štábu se musí nahlásit jako nemocný a že to se nedá nic dělat. Večer se V(ůdce) snažil tento výrok smazat tím, že se k Halderovi choval obzvlášť přátelsky.“[29]

3.

Kdo chce zůstat, smí zůstat: výběr personálu v nejužším kruhu

Kdo chtěl zůstat ve své funkci, obvykle také zůstat mohl, když snesl, že s ním bude pohrdavě zacházeno, že nebude respektován a že bude silně omezován ve své činnosti. Jen velmi zřídka Hitler někoho osobně propustil.IX A když to učinil, tak se to většinou dělo oklikou. Pokáraní důstojníci, straničtí funkcionáři, úředníci a zaměstnanci se obvykle dozvěděli od kamarádů nebo kolegů ve stejném postavení, že už je Hitler nechce ve svém okolí vídat. Alfredu Jodlovi, který však nakonec musel na svém postu zůstat, to bylo na sklonku léta 1942 sděleno Wilhelmem Keitelem.[30] Hubert Lanz, generál horských jednotek, který se v létě 1942 účastnil kavkazské ofenzivy a který v únoru 1943 svévolně změnil Hitlerův rozkaz udržet Charkov za všech okolností, byl o svém odvolání informován svým nástupcem Wernerem Kempfem. Polní maršál Günther von Kluge byl 17. srpna 1944 zproštěn vrchního velení na západní frontě a velení armádní skupiny B, o svém propuštění se dozvěděl od svého nástupce Waltera Modela. Dne 18. srpna 1944 pak spáchal sebevraždu.[31] Hitler nepropustil svou rakouskou kuchařku Exnerovou, která dle zjištění Martina Bohrmanna a Heinricha Himmlera nebyla „čistou árijkou“, ale „poloviční židovkou“, nýbrž ji posílal stále znovu na dovolenou jen proto, že jí nechtěl do obličeje říct, že u něj vzhledem ke stavu věcí nemůže zůstat.[32] Pro Hitlerovo chování vztahující se k takovýmto případům je typický následující příklad: Hitler nevycházel dobře se svým osobním sluhou Eugenem Bussmannem. Neustále se na něj zlobil a hněval, avšak na myšlenku propustit jej ho musel přivést teprve Heinz Linge, který už déle nemohl snášet Hitlerovo reptání a špatnou náladu. „Dobře,“ řekl Hitler Lingemu, „řekněte mu to.“[33]

Zjištění Hanse Speidela, že Hitler neměl odvahu Hubertu Lanzovi osobně sdělit, že ho odvolává z funkce[34], je pouhou spekulací. Odvaha Hitlerovi nechyběla. Ale přímé, osobně sdělené propuštění nezapadalo do jeho principu řízení a vedení. Ti, kteří museli opustit jeho nebo jeho bezprostřední okolí, se to měli dozvědět od těch, kteří směli zůstat, nebo museli setrvat. Hitler se domníval, že tímto způsobem se u „vyhozených“ rozvine vědomí viny, které k němu postižené zcela připoutá.

Nadto si vybíral své nejbližší okolí zčásti podle aspektů, za nimiž stojící motivy a úvahy lze lehce rozpoznat. Julius Schaub, jeho hlavní osobní pobočník a původem drogista, měl stejně jako Joseph Goebbels koňskou nohu a musel být obzvlášť vděčný za vyznamenání, které mu Hitler udělil. Ne bezdůvodně Hitler řekl: „Schaub by si lehl před mé dveře jako pes a bojoval by za mě až do posledního dechu.“[35] Také Bruno Gesche, velitel Hitlerovy osobní stráže, by za normálních okolností mohl být jen stěží důstojníkem. Velmi rád pil a šilhal, takže měl Hitler za to, že by v případě potřeby vůbec nebyl schopen střílet. Jeho řidič Erich Kempka byl ženatý se svou tehdejší ženou,[X] která i během jejich manželství spala s jinými muži a občas přiváděla Kempku do trapných situací. Alwin Albrecht, od července 1939 Hitlerův osobní pobočník, musel 30. června 1939 na pobídku Ericha Raedera odejít z námořnictva kvůli sňatku neodpovídajícímu jeho společenskému postavení.[36] Osobní lékař Theo Morell působil odpudivě a většinou páchl potem tak nepříjemně, že se hnusil nejen Evě Braunové. Martin Bormann, Hitlerův osobní tajemník, a Heinrich Himmler, říšský vůdce SS, měli kromě dětí ze svých manželství i děti s jinými ženami, s nimiž se pravidelně stýkali až do konce života. Na Josepha Goebbelse, který vypadal jako karikatura ze Streicherova „Stürmeru“, se soustředily ironické vtipy sprostých posměváčků, které shazovaly a poškozovaly celý režim. Hitler připustil, aby Goebbels přivedl do rozpaků sám sebe, svůj úřad a konečně dokonce i Hitlera samotného kvůli jeho milostnému dobrodružství, které mělo i kriminální ráz.XI Nadto Goebbels vytvářel napětí a nevraživost v nejužším kruhu Hitlerových spolupracovníků a poradců při rozhodování. Tak si Rosenberg například dne 6. února 1939 zapsal do svého deníku: „Potom přišla řeč na dr. G. (Goebbelse). Byli jsme toho názoru, že snad je z morálního hlediska největší přítěží N.(árodního) S.(ocialismu)… Dříve jsme nadávali na židovské generální ředitele, kteří vyvíjeli sexuální nátlak na své zaměstnankyně. Dnes to dělá dr. G. (Goebbels)… Himmler (odpověděl, autor): „Případů je spousta. Výpovědi žen o nátlaku, který na ně byl vyvíjen, jsou nyní zaprotokolovávány… Některé protokoly jsem dal Vůdci.“[37]

Přestože Hitler vyhrožoval, že nadřízení, kteří by své podřízené nutili k sexuálním úkonům, by byli potrestáni vězením, nic proti Goebbelsovi nepodnikl (kromě případu Goebbels – Lída Baarová). Goebbels směl dokonce 25. února 1939 v kruhu starých spolubojovníků beztrestně vykládat, že jestli Hitlerovi nevyhovuje jeho (Goebbelsův) život, „měl to uvážit“ v roce 1924.[38] Bude žít, jak se mu zlíbí. Goebbels zůstal a po Hitlerově smrti se ještě dokonce na pár hodin formálně stal „říšským kancléřem“, jak to určil Hitler, přestože byl s Goebbelsem dle údajů Alfreda Rosenberga již „vnitřně hotov“[39], „nepropouštěl ho už jenom ze státně-politických důvodů“, „spoléhal na újmu, kterou byl“ pro Goebbelse „jeho vzhled“[40] a ponechal ho v jeho úřadech a funkcích. Obvykle se slušelo, aby byl člověk v takovýchto případech Hitlerem bez okolků vyštván nebo okamžitě jinak potrestán.

Když se Göring snažil na jaře roku 1941 přimět Hitlera k tomu, aby byl vydavatel novin „Stürmer“ Julius Streicher – nechvalně proslulý muž zapletený do choulostivých kriminálních případů – postaven před soud kvůli korupci a „poškození obrany říše“, Hitler to příkře odmítl s vysvětlením, že takovou laskavost celému židovskému národu neprokáže.XII Hitler znal slabiny svých pomocníků a pomahačů a také je zmiňoval, kdykoli to považoval za vhodné. Jak málo tomu ovšem rozumělo jeho bezprostřední okolí, pokud se ho to bezprostředně netýkalo, exemplárně ukazuje poznámka Gerharda Engela: „Je to pro člověka záhada“[41], přičemž takto Engel komentoval Hitlerovo rozhodnutí v případu Streichera. Hitler si k sobě připoutával ministry, důstojníky a staré spolubojovníky pomocí finančních dotací. Tak například říšskému vedoucímu („Reichsleiter“) Philippu Bouhlerovi, který byl od roku 1939 pověřen prováděním programu eutanazie a který napsal Hitlerův životopis, čímž si vydělal spoustu peněz, dal Hitler 100 tisíc marek. A to poté, co si u něj Bouhler stěžoval, že by nemohl zaplatit za svou knihu Adolf Hitler daně.[42] Otto Meissner dostal sto tisíc marek,[43] Heinrich Lammers 600 tisíc marek.[44] Polní maršálové obdrželi pozemky a peníze a také jejich vdovy mohly v některých případech počítat se značnými sumami.XIII

To, že celá řada významných důstojníků přece jen musela po neshodách s nejvyšším velitelem dát své funkce k dispozici, bylo primárně důsledkem Hitlerova pojetí vedení, řízení a metod, které při tom používal. Šlo mimo jiné o tyto důstojníky: všichni vrchní velitelé armády (Kurt von Hammerstein, Werner von Fritsch a Walther von Brauchitsch), všichni náčelníci generálního štábu armádyXIV (Ludwig Beck, Franz Halder, Kurt Zeitzler a Heinz Guderian), jedenáct z osmnácti polních maršálů armády,[45] dvacet jeden z třiceti sedmi generálplukovníků[46] a až na Ferdinanda Schörnera všichni vrchní velitelé armádní skupiny Sever[47] (Wilhelm von Leeb, Georg von Küchler, Georg Lindemann a Johannes Friessner). Abychom zde rozlišili všechny možné důvody vedoucí k odchodu důstojníků, je třeba říci, že dalšími sekundárními důvody, které přispěly k propuštění některých zmíněných důstojníků, byly: staré spory jako v případě Hammersteina,XV nemoci jako u Brauchitsche,XVI „nedostatek schopností“ či situačně podmíněné „selhání při velení“ jako v případě Küchlera a Guderiana.XVII Kdo ztratil Hitlerovu přízeň a cítil, že by bylo vhodné navrhnout svůj odchod, mohl obvykle rovněž počítat s tím, že jeho přání bude splněno. V případě, že nebyl úsudek nemocného hypochondra Hitlera, který s přibývajícím trváním války stále častěji vyhrožoval svým skonem, zakalen chorobně přehnanou nedůvěrou, nebo když ho příliš nesužovaly jeho choroby, situace na frontě a zprávy z domova mu zrovna neuštědřily příliš velkou ránu a když mu bůh války přespříliš neodpíral svoji přízeň.

Keitel a Jodl po určité době chtěli podat demisi, museli zůstat, přestože ani je Hitler nepovažoval za žádné ideální vojevůdce. Avšak lepší, jak se domníval, by nenašel. Polnímu maršálovi Federu van Bockovi, který ho na podzim 1941 upozornil na těžkosti, které by s sebou přinesl útok na Moskvu, takže by podle něj bylo lepší strávit zimu v opevněných pozicích, Hitler 24. září 1941 vykládal: „Když jsem ještě nebyl říšským kancléřem, myslel jsem si, že generální štáb se podobá řeznickému psu, kterého je třeba mít pevně na obojku, protože jinak by hrozilo, že napadne každého cizího člověka. Poté, co jsem se stal říšským kancléřem, jsem musel konstatovat, že německý generální štáb je vším, jen ne řeznickým psem. Tento generální štáb mi neustále bránil dělat to, co jsem považoval za nutné. Generální štáb byl proti zbrojení, obsazení Porýní, anexi Rakouska, obsazení Československa, a nakonec dokonce proti válce s Polskem. Generální štáb mě odrazoval od ofenzivního postupu vůči Francii… Já jsem tím, kdo musí tohoto řeznického psa stále pobízet.“[48]

4.

Důstojníci: „bohužel žádní řezničtí psi“

„Řezničtí psi“, které neskutečně verbálně agresivní Vůdce Hitler hledal mezi nejvyššími důstojníky, v každém případě existovaliXVIII, avšak nebyli vhodní pro funkce, které zastávali Keitel a Jodl. Zjištění, že nemá „řeznické psy“, připravilo Hitlera o klid a vyrovnanost v jednání s jeho maršály, vrchními veliteli a generály, jež jsou pro vojevůdce a stratéga tolik potřebné. Neustále vybuchoval a jen s námahou skrýval svůj hněv a zlost na „pány v polní šedi“, jak neúprosně dokazují záznamy jeho vojenského pobočníka Engela. Hitler nebyl schopen spatřovat v důstojnících partnery se specifickými znalostmi již v době, kdy byl ještě tělesně zdráv, po psychické stránce pružný a v každém ohledu mimořádně odolný. Později, obzvlášť výrazně pak od konce roku 1942, poté, co se dlouho a pečlivě připravovaný válečný plán rozvinul a na jeho místo nastoupila fáze reakce na akce nepřátel, mu v tom, aby svým důstojníkům projevoval respekt a odpovídajícím způsobem s nimi jednal, zabránily neúspěchy na frontách a důsledky spojeneckého bombardování území Říše, předčasná senilita a tvrdohlavá nepoučitelnost, chorobná nedůvěra a důsledky jeho nemocí. Od té doby Hitler velel a řídil bez strategických nápadů a bez válečného plánu (existoval už jenom jistý základní plán) a vyčkávavě vyhlížel vojenské a národněsocialisticky orientované vůdce, kteří by byli připraveni a schopni vzít na sebe rizika, zvrátit situaci na bojištích a nakonec přece jen dosáhnout vítězství, ve které už sám nevěřil.XIX

To, co Hitler chytře a poučně formuloval roku 1925XX na počátku obnovení (v roce 1923 rozpuštěné) NSDAP, bylo u zkušeného Vůdce věcí minulosti. Už dávno se jeho pohled nezaměřoval především na to, co jeho spolupracovníci uměli a čeho byli pod jeho vedením schopni, nýbrž na to, co vykonat nedokázali. To, že tyto podmínky musely vytvářet ve špičce vedení neklid a nejistotu, si Hitler nechtěl připustit.

Dokud byl Hitler přesvědčen, že se od stolu vymyšlené plány dají uskutečnit a že také vyjdou, tak navenek dominovaly i po osobní stránce klidná jistota a důvěru budící rutina. Když si Hitler 15. července roku 1941 ještě myslel, že může japonského velvyslance hraběte Ošimu ujišťovat o tom, že nevěří, že by v Rusku „uprostřed září ještě museli bojovat“[49], neboť „ruská válka je vyhraná“[50], byl podle něj samotného ještě v situaci Vůdce, který disponuje „maršály historického formátu“.[51] Tehdy však skoro nikdo netušil, že bude toto přesvědčení trvat jen tak dlouho, dokud „se do soukolí výkonného aparátu nedostane nějaký písek, který mu bude bránit v chodu“. Písek, který vyvedl z rovnováhy mechaniku aparátu, se objevil ke konci října 1941 s počínajícím obdobím bahna, které nejenže zastavilo operace západně od Moskvy na čtrnáct dní,XXI ale také vyžadovalo od nejvyššího velitele wehrmachtu „neplánovaná“ a flexibilní rychlá rozhodnutí. Těch však Hitler nebyl schopen. V rozporu s jeho nařízením z 21. srpna 1941 neusilovat o zabrání Moskvy (coby nejdůležitějšího cíle) před začátkem zimy nařídil již 6. září, odkazuje na existující a jím předtím zavrhovaný plán vrchního velitelství pozemní armády, vše vsadit na „kartu Moskva“ a ještě před příchodem zimy zničit ruské skupiny stojící před Moskvou.XXII „Je to k pláči a zahanbující,“ poznamenal si jeho vojenský pobočník Engel, „nad vším je zdrcující zjištění, že V(ůdce) dost jasně nevyjadřuje a nezdůvodňuje, co chce. Je ‚úspěchem‘, že vrchní velitel pozemní armády a náčelník generálního štábu ‚rezignují a na základě Hitlerem vyjádřeného názoru dělají, co považují za správné‘.“XXIII Goebbelsovy námitky vůči Hitlerovým metodám řízení vznesené roku 1945 by také mohly být vyjádřeny již na podzim 1941. V této knize bude též prokázáno, že by tyto výtky byly rovněž oprávněné již více než dvacet let předtím.XXIV

5.

Vyčkávání namísto udílení rozkazů

Kdykoli Hitler učinil nějaké rozhodnutí, mělo obvykle již svou „historii“, nevzniklo tedy v jeho mysli během chvíle, ale honilo se mu hlavou už týdny i déle, případně znovu sáhl k hotovým konceptům či plánům a pouze je poupravil. To, že takovýto způsob rozhodování někdy musel mít negativní důsledky, přirozeně obzvlášť na bojištích, na nichž se podmínky často rychle a zásadně měnily, Hitler nerozeznal nebo to nechtěl akceptovat. Použijeme-li zde ještě jednou stejný příklad, tak 6. září 1941 Hitler sáhl kvůli nedostatku vlastních rychlých strategických a taktických nápadů odpovídajících charakteru rozhodnutí ke starému konceptu vrchního velitelství pozemní armády, což nebylo vzhledem k předešlým operacím a situaci na frontě to neoptimálnější řešení, zvláště když se nebyl schopen dopracovat k vytvoření těžiště operací.XXV

Zatímco docházelo k následujícím událostem – dne 2. listopadu 1942 zahájila 8. britská armáda (Montgomery) průlom pozicemi německo-italské tankové armády Afrika, 3. listopadu Erwin Rommel začal ustupovat z pozice El-Alamejnu, 6. listopadu britská 8. armáda oznámila, že po dobu bitvy u El-Alamejnu získala 30 tisíc zajatců, ukořistila 350 tanků a 400 děl, o den později se spojenci vylodili v Maroku a Alžírsku a následovala jedna rána za druhou – připravoval si Hitler na Berghofu řeč mající sugerovat optimismus a víru ve vítězství, kterou chtěl pronést před starými spolubojovníky v mnichovské pivnici Löwenbräukeller a kterou tam také 8. listopadu pronesl.[52] Rozpory mezi rétorickým výkonem Hitlera, jeho agresivními formulacemi a jeho hranou důvěrou v budoucnost na jedné straně a jeho strategickým vedením války na straně druhé velmi znepokojovaly zodpovědné důstojníky.[53] Flexibilní řízení operací v dlouhodobější perspektivě a vojenská rizika patřily k vojenským principům velení a řízení, které Hitler stále méně praktikoval. V Mnichově Hitler zkresloval skutečnosti, verbálně daleko předbíhal události a chtěl se tím „ukázat“ jako silný Vůdce plný důvěry v budoucnost. Tvrdil tak veřejně před celým světem, že Stalingrad už téměř celý dobylXXVI a že jeho přítel Mussolini si již pohrává s myšlenkou poradit mu, aby opustil Rusko, protože by tam on sám nemohl být vítězem.XXVII Zatím však velící důstojníci v Hitlerově okolí denně zažívali, jak nejistě, bezradně a slabě Hitler ve skutečnosti velel a řídil. Toto se dělo i v souvislostech, v nichž dominovaly nikoli vojenské, ale ideologické otázky, což se zřetelně ukázalo například již roku 1941 ve spojitosti s rozkazem o komisařích.XXVIII Přestože Hitlerovi v ideologicky určených případech stačilo čerpat z rozsáhlé a tisíckrát ověřené výbavy argumentů a rezervoáru příkladů, ani zde se ze zásady nerozhodoval tak ofenzivně, že by po rozhodnutí okamžitě musel následovat čin. Nicméně se přitom nezalekl riskantních rozhodnutí, zvláště když je sám nemusel proměňovat v činy – předpokládal totiž významnou spoluúčast úřadů a osob, které musely jednat v jeho jménu.

Hitler, jak coby hlava státu a vlády, tak coby vojevůdce a stratég, neustále odkládal významná ofenzivní rozhodnutí. Coby vojevůdce například od roku 1943 neopustil vedlejší bojiště a fronty a dobrovolně se nevzdal dobytých oblastí fronty ve prospěch rozhodujících bojišť, i když by to bylo na základě stavu věcí bezpodmínečně nutné. Na druhé straně však v určitých situacích tak málo váhal agresivně zavádět ideologicky odůvodněná opatření (což působí na první pohled rozporuplně)XXIX, dokonce i když se jednalo o jednoznačný zločin, a jejich realizace tak musela zákonitě vzbudit otevřenou nevoli i skrytý odpor.XXX

Na otálení s provedením rozkazů, příkazů a nařízení Hitler obvykle reagoval tak, že nějakou dobu zachovával mrzuté mlčení (kromě případů, které se týkaly ideologických otázek). Někdy to dokonce dělal tak dlouho, že příslušná rozhodnutí už nebyla aktuální. Tak například věděl, že se důstojníci wehrmachtu nechvalně proslulým rozkazem o komisařích (vydaným již před začátkem ruské války[54]) „buď vůbec neřídí, nebo se jím řídí jen váhavě“,XXXI avšak nebyl ochoten nebo schopen z toho vyvodit disciplinární nebo personální důsledky. Teprve v říjnu 1942, když při debatě o jím inscenovaném rozkazu o komandech narazil na odpor především ze strany Alfreda Jodla, který apeloval na rozvážení rozkazu z hlediska mezinárodního práva, předhodil Hitler důstojníkům, že bojkotovali jeho někdejší rozkaz[55], aniž by však někdo z nich byl pohnán k odpovědnosti.

Geneze obou rozkazů na jedné straně exemplárně ukazuje, jak Hitler taková opatření zaváděl a prosazoval, a na druhé straně naznačuje, jak delegoval zodpovědnost a během přípravy rozkazu ji rozdělil tak, že na konci nebylo možné označit coby odpovědného původce nebo autora žádného jednotlivce ani žádnou skupinu či úřad.

6.

Sto dní na jeden rozkaz

Nicméně tyto rozkazy nevznikly způsobem, který by byl ve vojenské oblasti obecně běžný. Tak například uplynulo asi sto dní od doby, kdy Hitler vyslal první impulz k vydání takzvaného rozkazu o komisařích, do chvíle jeho skutečného vydání. Dne 3. března 1941 vykládal Hitler svým velitelům a náčelníkům štábů v rámci komentářů k „instrukcím pro konečné znění“ (instrukcí týkajících se zvláštních území ke směrnici č. 21 – operace Barbarossa), že německé vojenské soudy nesmějí mít nic společného s plánovaným odstraněním ruských komisařů tajnou polní policií. To bude, jak poučoval Hitler důstojníky, věcí vojska.[56] O čtrnáct dní později, 17. března, pokračoval a prohloubil první návrh s vysvětlením, že ve válce proti Rusku bude potřeba brutálního násilí, neboť bolševismus představuje asociální zločinnost, takže pro tradiční přístup vojenského kamarádství v boji zde nesmí být místo. Za dalších čtrnáct dní to upřesnil a vykládal, že ani s politickými funkcionáři, ani s komisaři vojska není třeba zacházet jako s vojáky nebo s válečnými zajatci.[57] Konečně 6. června 1941, téměř deset týdnů poté a dvacet tři dny potom, co byl 14. května 1941 vydán Vůdcův výnos o vykonávání válečného soudnictví na území „Barbarossa“, dal Walter Warlimont z příkazu šéfa vrchního velitelství wehrmachtu do oběhu rozkaz o komisařích coby tajnou záležitost velení („Geheime Kommandosache“), která se směla dostat jen k vrchním velitelům armád a šéfům leteckých armád. Velitelé a komandéři směli být vrchními veliteli informováni o obsahu rozkazu pouze ústně.[58] Říkalo se v něm mimo jiné: „V boji proti bolševismu nelze počítat s tím, že se nepřítel bude chovat dle zásad lidskosti a mezinárodního práva. Nenávistné, kruté a nelidské zacházení s našimi zajatci lze očekávat obzvláště od politických komisařů všeho druhu, kteří jsou skutečnými nositeli odporu. Je nesprávné s těmito elementy šetrně zacházet a v jednání s nimi zohledňovat mezinárodní právo… Původci asijských bojových metod jsou političtí komisaři… Když tedy budou zadrženi v boji nebo odboji, je třeba je ze zásady okamžitě zastřelit.“[59]

Začátkem března 1941 začal Hitler tento rozkaz ústně připravovat. Teprve zhruba o osm týdnů později, začátkem května, předložil vrchní velitel pozemní armády svůj „návrh výnosu“, jehož vytvořením jej Hitler pověřil koncem března. Tento návrh předal Eugen Müller, generál a člověk „pro zvláštní účely“ u vrchního velitele pozemní armády Walthera von Brauchitsche, šéfovi vrchního velitelství wehrmachtuXXXII s žádostí, aby ho nejen vzal na vědomí, ale rovněž ho i on sám „přezkoumal“.XXXIII Walther von Brauchitsch, Eugen Müller, Wilhelm Keitel, Alfred Jodl, Bernhard von Lossberg, Kurt von Tippelskirch – vedoucí proviantní skupiny oddělení L („Landesverteidigung“ – obrana země) na vrchním velitelství wehrmachtu – a Walther Warlimont – šéf oddělení L – všichni tito muži a ještě další byli zapojeni do aparátu, který realizoval přípravu komisařského příkazu, přičemž na každého z nich byly kladeny odlišné požadavky. Komisařský rozkaz byl pak na Hitlerův pokyn konečně vydán vrchním velitelstvím ozbrojených sil 6. června.

Sto dní na návrh jednoho rozkazu a jeho vydání – to bylo příliš i na takového váhavce, jakým byl Hitler. Vznik rozkazu o komandech měl tedy jiný průběh. Přesně šestnáct měsíců po vydání komisařského příkazu, 7. října 1942, překvapil Hitler, který mezitím získal v ruské válce obrovské zkušenosti s jednáním s významnými důstojníky, generálplukovníka Jodla, zodpovědného za text každodenně v rádiu vysílaných zpráv z fronty „Wehrmachtsbericht“XXXIV, dodatkem ke zprávě z daného dne, který šéfa OKW vyděsil.XXXV

„Vrchní velitelství ozbrojených sil je nuceno nařídit následující: V budoucnu budou německé jednotky se všemi teroristickými a sabotážními jednotkami Britů a jejich pomahačů, které si nepočínají jako vojáci, ale jako banditi, také nakládat nikoli jako s vojáky, ale jako s bandity, a kde se jen objeví, budou nemilosrdně zlikvidovány.“[60] Takto Hitler formou příkazu vyhrožoval.

Čtrnáct dní poté byla vydána Hitlerova směrnice č. 46 – rozkaz o komandech. I čtrnáct dní však byla docela dlouhá doba na formulaci rozkazu, který Hitler již veřejně avizoval prostřednictvím celosvětově poslouchaných zpráv „Wehrmachtsbericht“ a kterým se snažil vytvářet vyděračský nátlak.

Během norimberského procesu s hlavními válečnými zločinci, v němž musel Jodl v nepřítomnosti Hitlera „položit hlavu na špalek“ za rozkaz o komandech, dospěli žalobci a soudci k závěru, že Jodl je v tomto ohledu skutečně vinen. Avšak to bylo rozhodnutí soudu, jenž nemusel zkoumat Hitlerovy metody velení a řízení a jeho díl spoluviny na zločinech, který však musel pátrat po vinících, jež by také mohl odsoudit a potrestat. Dne 4. června 1946 popisoval Jodl v odpovědích na otázky svého obhájce Franze Exnera, jak tento rozkaz vznikl. V protokolu se mimo jiné říká:

„Jodl: Poté, co Vůdce tento dodatek napsal, obrátil se na polního maršála Keitela a na mne a požadoval vykonávací rozkaz k tomuto obecnému oznámení ve zpravodajství Wehrmachtsbericht. Přitom nám dal zároveň podmínku: nechci žádné válečné soudy.

Prof. dr. Exner: Vytvořil jste pak návrh?

Jodl: Měl jsem spoustu pochybností, kterých jsem se v žádném případě nemohl zbavit ani podrobným prohlédnutím haagského Řádu války pozemní. Ani polní maršál Keitel, ani já jsme takový návrh nezhotovili, můj štáb však asi z vlastní iniciativy vyžadoval od různých pracovišť návrhy a jejich názory. A tak vznikl ten dokument. Měl jsem zcela jiné přání. Očekával jsem vlastně, že po oznámení ve zpravodajství Wehrmachtsbericht se anglické ministerstvo války na nás znovu obrátí. Doufal jsem, že se tím celá záležitost posune na úroveň ministerstva zahraničí. To se však nestalo…

Mezitím uplynulo deset dní a nic se nestalo. Pak ke mně přišel 17. října Vůdcův hlavní pobočník generál Schmundt a řekl mi, že Vůdce požaduje vykonávací rozkaz. Odpověděl jsem mu následujícími slovy: Vyřiďte mu můj zdvořilý pozdrav, takový rozkaz neudělám. Schmundt se tomu zasmál a řekl: To ale nemohu říct. Odpověděl jsem na to: Dobře, pak Vůdci oznamte, že nevím, jak by se měl takový rozkaz z hlediska mezinárodního práva ospravedlnit. S tím odešel. Doufal jsem, že pro mě nyní Vůdce vzkáže a že s ním konečně zase jednou po několika měsících budu moct osobně mluvit… Chtěl jsem tím buď získat možnost přednést mu své pochybnosti, nebo být vyhozen, ale ani jedno se nestalo. Po několika minutách mi zavolal Schmundt a sdělil mi, že Vůdce si rozkazy zhotoví sám.

Dne 18. října mi Schmundt znovu osobně přinesl oba Vůdcovy rozkazy, rozkaz jednotkám a k tomu zdůvodnění pro komandéry.“[61]

Na rozdíl od komisařského rozkazu Hitler v rozkazu o komandech vyhrožoval, že „všichni komandéři a důstojníci, kteří buď zanedbají svou povinnost poučit o tomto rozkazu jednotky, nebo kteří budou jednat v rozporu s tímto rozkazem, se z toho budou zodpovídat před válečným soudem“.XXXVI Tento rozkaz se dostal na Jodlův stůl v den, kdy ve Stalingradu padl do německých rukou hutní závod „Rudý říjen“. Jodl měl pak tento rozkaz předat dál. Polní maršál, který z vlastní zkušenosti velmi dobře znal zdlouhavý postup vytváření mnoha Hitlerových rozkazů a směrnic a musel podepsat nařízení o utajení k rozkazu o komandech, mohl v ten večer, kdy byl Hitler díky dobytí ruské továrny „Rudý říjen“ „v povznesené náladě“[62], navzdory jeho tehdejší velmi slabé pozici doufat, že v poslední minutě bude přece jen ještě schopen Hitlera přemluvit. Bránil se „zuby nehty“[63] Hitlerovým směrnicím, poukazoval na možné důsledky pro německé jednotky útvaru „Brandenburg“[64] a SD („Sicherheitsdienst“ – Bezpečnostní služby)[65], které byly určeny pro zvláštní operace, a argumentoval zohledňováním mezinárodního práva. Avšak rozhodnutí, která Hitler nechával někdy dozrávat i relativně dlouho, už nebylo možné zvrátit. Nic nevzal zpět. Změny už nepřipouštěl, nechtěl nic přezkoumávat poté, co byla jeho směrnice definitivně formulována. Jodl pochopil, že kdyby Hitlerovy rozkazy nevykonal, byl by okamžitě zatčen.XXXVII

To, jaké důsledky Hitler vyvozoval z neuposlechnutí svých rozhodnutí, záviselo občas i na jeho vlastních úspěších či neúspěších. Obzvlášť působivě to pak dokládá jeho vztah k Alfredu Jodlovi.

Hitler donutil Jodla, kterému od kavkazské krize v létě 1942 ani jednou nepodal ruku, 18. října 1942, po pádu „Rudého října“ ve Stalingradě, k tomu, aby kryl i svým jménem mezinárodnímu právu odporující rozkaz o komandech. Poté, co Němci ztratili Stalingrad (za což Hitler vysloveně převzal zodpovědnost), Hitler nejenže znovu podal Jodlovi ruku, ale mimoto ho ještě vyznamenal zlatým stranickým odznakem NSDAP.

7.

Selhání v první vojenské zatěžkávací zkoušce

Třicet tři měsíce předtím, na konci dubna 1940, vytvořily v rámci norského tažení německé vojenské svazy u Dombasu pozemní spojení mezi Oslem a Trondheimem a tím rozhodly „operaci Weserübung“. „Vůdce je bez sebe radostí,“ psal Jodl 30. dubna 1940 ve svém deníku a poznamenal si: „Musím v poledne sedět u oběda vedle něho.“[66] Tímto způsobem poděkoval Hitler svému šéfovi operačního štábu wehrmachtu za to, že ho coby Vůdce uchránil před těžkým nezdarem a ostudou. Během tohoto tažení, jež bylo zasvěcenými důstojníky charakterizováno jako vyslovené dobrodružství,[67] byl Hitler blízko tomu, zničit gloriolu Vůdce, kterou v průběhu dvaceti let systematicky vytvářel. Během nejisté fáze norského tažení viděl Jodlův zástupce Walter Warlimont Hitlera, jak s nepřítomným výrazem sedí na židli, zadumán a strnule hledící před sebe čeká v rohu vedle telefonního přístroje na zprávy z fronty, „které chtěl, aby neztratil ani okamžik, poslouchat u telefonu, až budou Jodlovi volat“.[68] Dne 17. dubna, když se zdál osud německých jednotek v Narviku zpečetěn a Hitler se, nejistý, nervózní a bezradný, vzdával a chtěl generálmajorovi Eduardu Dietlovi povolit přechod do Švédska[69], tak to byl Jodl, kdo prosadil rozkaz „udržet tak dlouho, jak jen to bude možné“, a tím nakonec umožnil vítězství.XXXVIII

Již příprava tažení měla nedostatky, za které byl zodpovědný Hitler. Z rozestavení vojenských svazů a z jejich velení totiž Hitler vyloučil vrchního velitele pozemního vojska, náčelníka generálního štábu a operační oddělení, což muselo být považováno za zcela neortodoxní a neobvyklé. Tímto pak pověřil velící štáb wehrmachtu a pro tento účel zřízené instance se svými vlastními úkoly. Hitler pokládající se za velkého „nejvyššího vojevůdce“ („Oberster Feldherr“) předpokládal, že toto jeho počínání musí vést k rozepřím mezi důstojníky, k těžké ztrátě důvěry důstojníků vůči němu a k rozpadu organizačních základů hlavního stanu. Dne 13. prosince 1939 Hitler vydal pokyn, aby se vedlo šetření o tom, jak je „možné vzít si s sebou na území Norska velmi malý štáb“[70]. Toto pak bylo brzy doplněno omezujícím upřesněním, že operace Norsko nesmí být vydána „z ruky“.[71] To znamenalo nový předěl v Hitlerově kariéře jako Vůdce. Vztáhl ruce po resortu, který do té doby v takové míře přímo neřídil. Hitler důstojníkům 27. ledna 1940 naprosto jasně vysvětlil, že studie Sever má být „dále zpracovávána pod jeho osobním a bezprostředním vlivem, v nejužší spojitosti s celkovým vedením války“XXXIX, což zkřížilo Jodlův plán nechat vést akci Göringa a jeho Luftwaffe.XL

„Přípravou a vedením operace proti Dánsku a Norsku pověřuji generála v. Falkenhorst,“ nařizoval Hitler 1. března 1940. „Ten je mi přímo podřízen v otázkách velení. Štáb je zapotřebí doplnit zástupci tří složek wehrmachtu.“[72] Hitler se coby nejvyšší velitel branné moci, ignoruje vojenské hodnosti, neopíral o vrchní velitelství pozemního vojska (pravděpodobně pod vlivem svého hlavního pobočníka a velícího štábu wehrmachtu), nýbrž charakteristicky o hlavní velitelství („Generalkommando“) podléhající velícímu generálovi von Falkenhorst, které bylo podřízeno vrchnímu velitelství wehrmachtu a jemuž mělo být svěřeno celkové velení. Jeho velení při přípravě operace zcela určitě nebylo silné. Göring, který by rád hrál v tomto tažení rozhodující roli a který byl proto rozčilený kvůli tomu, jak Hitler jednal s Luftwaffe, tak mohl beztrestně bránit svému zástupci v tom, aby se účastnil porad zvláštního štábu[73], kterých se měli zúčastnit zástupci všech tří složek wehrmachtu. Takto si počínal nejen 5. února 1940, při konání první porady tohoto štábu, ale i později, při dalších jednáních.

Na základě své osobnostní struktury a mentality nechal Hitler plynout věci způsobem, který důstojníci neschvalovali. Jeho hlavní stan v Berlíně, pokud se o něm v této době kvůli jeho prostorovému uspořádání vůbec ještě dalo takto hovořit, byl momentálně něčím mezi říšskou kanceláří, vídeňským kasinem pro důstojníky a vojenským pracovním štábem, což vyhovovalo Hitlerově zálibě v tom, konfrontovat osoby pověřené důležitými řídícími úkoly s mnoha nápady, často pak s velmi výstředními a zjevně vzájemně si odporujícími myšlenkami, otázkami a požadavky. Přičemž je pak Hitler chtěl přesvědčit o správnosti svých myšlenek a představ. Špičky vrchního velitelství wehrmachtu, které mělo sídlo v říšské kanceláři, seděly hned vedle Hitlera, „ve vedlejších dveřích“. Důstojníci vrchního velitelství pak byli bezmocně vystaveni konfrontacím, které byly popsány výše.

A Hitler, který prostřednictvím jím zorganizované struktury udílení rozkazů již zcela odsunul stranou vrchního velitele pozemního vojskaXLI, na to důstojníky OKW ještě nenavykl.

Vojenské vedení bylo Hitlerovou přípravou norského tažení zmateno a ohromeno, k čemuž výrazně přispělo i to, že Hitler změnil rozhodující směrnici k „operaci Weserübung“ poté, co ji již podepsal. V rozporu se všemi vojenskými principy velení a se všemi vojenskými pravidly vyhověl dodatečným námitkám, především pak šéfa námořnictvaXLII, a 4. března změnil směrnici vydanou 1. března v podstatném bodě, jak prokazuje následující srovnání obou textů[74]:

Text z 1. března 1940:

Text ze 4. března 1940:

Silám, kterými disponujeme pro „operaci Weserübung“, budou rozkazy udíleny odděleně.

Námořní branné síly vojenského námořnictva a letecké síly Luftwaffe zůstávají podřízeny vrchnímu veliteli námořnictva a vrchnímu veliteli leteckých sil. Ti musejí úzce spolupracovat s velitelem skupiny XXI. Z tohoto nařízení jsou vyňaty u Luftwaffe 1. průzkumná letka (F) a 2 oddíly motorizovaných terénních protiletadlových děl, které až do doby úspěšného obsazení Dánska bezprostředně podléhají skupině XXI.

Silám, kterými disponujeme pro „operaci Weserübung“, budou rozkazy udíleny odděleně.

Tyto síly se nesmí použít pro ostatní bojiště.

Letecké síly Luftwaffe budou při provádění „Weserübung“ takticky podřízeny skupině XXI. Po dokončení své úlohy se vrátí pod velení vrchního velitele leteckých sil.

Nasazení sil přímo řízených Luftwaffe a válečným námořnictvem musí proběhnout v úzké spolupráci s vrchním velitelem skupiny XXI.

Dne 1. března přijal Hitler von FalkenhorstaXLIII a 2. března pak Göringa, Raedera a von Falkenhorsta. O dva dny později mohl Keitel předat dále změnu coby „tajnou záležitost velení šéfa“. Vůdce a nejvyšší velitel wehrmachtu ustoupil a pozměnil své již učiněné rozhodnutí. V této souvislosti se rovněž zdá být hodno zmínění to, že od prvního impulzu k vojenskému vylodění v Norsku až k tomuto dni, kdy byla formulována konečná verze dané směrnice, uplynulo takřka na den pět měsícůXLIV. Bylo zapotřebí více impulzů zvnějšku, než Hitler pochopil, jaký význam měly pro německé vedení války s ohledem na střet s Anglií například švédské nerostné bohatství a skandinávské námořní a letecké základny.

Carl von Clausewitz, na něhož se Hitler rád odvolával, očekával od vynikajícího vůdce ve válce ideální součinnost srdce a rozumu. Clausewitz, někdejší vojenský asistent Scharnhorsta, náčelník štábu generála von Gneisenau, pozdější ředitel všeobecné vojenské školy a inspektor u dělostřeleckého inspektorátu, učil, že ať už vůdce cokoli tíží, nesmí ztratit rovnováhu a nechat se unést slepou vášní. Ve válce má podle něj šanci obstát coby vůdce pouze ten, kdo neochvějně trvá na svém přesvědčení, ať už by bylo výsledkem jeho vlastních či cizích názorů, a kdo vyzařuje jistotu.[75] Hitlerovo chování se od tohoto předpokladu během norského tažení povážlivě odchýlilo. Dne 9. dubna 1940, když se v norských přístavech vylodily části 163. a 69. pěší divize a 3. divize horských myslivců, Hitler zářil radostí a již se viděl jako Vůdce „Velkogermánské říše“.

Rosenberg si do svého politického deníku poznamenal: „Vůdce řekl – tak jako rok 1866 položil základy ke vzniku Bismarckovy říše, tak dnešní den položí základy ke vzniku Říše velkogermánské.“[76] O osm dnů později, 17. dubna, poté co se britské jednotky rovněž vylodily v Norsku a podpořily 6. norskou divizi tak účinně, že se situace německých jednotek v Narviku stala kritická, ztratil Hitler všechen elán a veškerou jistotu. Bezradný, očividně deprimovaný a stísněný Hitler nejenže svému okolí neposkytoval žádnou oporu, ale navíc ještě podrýval odolnost a vytrvalost jemu podřízených vojenských vůdců. Zjevně silně otřesený Hitler to chtěl vzdát. Kdyby se Jodlovi nepodařilo tomu zabránit, vyklidily by Dietlovy jednotky Narvik a ustoupily by přes norské hranice do Švédska. Když si 196. pěší divize postupující z Osla směrem na sever a 181. pěší divize postupující z Trondheimu k jihu 30. dubna u Dombasu podaly ruce, byl Hitler „blažený“, jak o tom podává zprávu Rosenberg – „Vůdce mluví o budoucí dálnici do Trondheimu“.[77] Hýřil euforií a utápěl se v závratných pocitech.

Hitler, kterému nezůstaly utajeny pohrdavé reakce některých střízlivých důstojníků z jeho okolí, se však nejen rychle poučil z epizody, která pro něj coby pro Vůdce byla zahanbující, ale také získal coby vojenský vůdce na velikosti, pokud jde o neústupnost, houževnatost a projevy vůle. V zimě 1941/42 to museli důstojníci v Rusku poprvé s úctou uznat. V roce 1944, když se začal rýsovat průlom spojenců na západě, by sotva někdo mohl popřít to, co Hitler při situační poradě řekl. Hitler prohlásil: „Mým úkolem je za jakýchkoli okolností neztrácet nervy, a když někde dojde ke kolapsu, tak vždy najít východiska a prostředky k tomu, aby se daná záležitost nějakým způsobem napravila.“[78] Přehnané zdůrazňování „železné vůle“[79] se v průběhu času snoubilo s perverzním uvědomováním vlastního poslání a výjimečnosti vlastní osoby. Své železné vůli podřizoval vše a občas se to dělo opravdu špatným způsobem. Při uplatňování své vůle se vměšoval nejen do operativních rozhodnutí, ale dokonce i do taktických podrobností, které nepříslušely jeho postavení. Činil to, „aby si prostřednictvím nesmírné vůle vynutil to, co“ – jak se vyjádřil Jodl – „dle jeho mínění generálové nechtěli pochopit“.[80] Generálové byli s touto vůlí konfrontováni až v době, kdy už si na ni civilisté dávno zvykli. Tím zaraženěji pak také reagovali. Erich von Manstein například spatřoval v Hitlerově zapojení vůle nakonec dokonce „rozhodující faktor“ v jeho vojenském řízení[81] a Heinz Guderian se domníval, že Hitler zejména v konečné fázi války vložil „celou svou mocnou sílu vůle“ do myšlenky, „která ho zcela ovládla: nikdy neustupovat“…[82]

8.

„Železná“ vůle Vůdce: klamy a lži coby prostředky řízení

Stojí za to blíže osvětlit tuto vůli a vyjasnit zdánlivě očividný rozpor mezi silnou vůlí a problémy s rozhodováním. Lidé z Hitlerova bezprostředního okolí nezřídka dosvědčovali, že vůle Vůdce nesla hrubé, prchlivé a nedospělé rysy a občas byla prosta jakékoli rozumové motivace. Například tam, kde by bylo zapotřebí kompromisů a nových rozhodnutí, obvykle Hitler reagoval vášnivě a vztekle. Záchvaty zlosti potlačovaly frustrace. Vášnivé, iracionální impulzy poháněly Hitlera od mládí ke stanovení cílů, k vypracování modelů a vizí do budoucnosti a k usilování o jejich realizaci. Byl schopen zbourat téměř nepřekonatelné překážky a „odstřelit hráze“ a nebyl často pánem své vůle. Hnalo ho „to“, jak sám víckrát řekl, to či ono udělat nebo nechat udělat. Hitlerova nedisciplinovaná, netrpělivá a často nerealistická vůle, od níž se musely odrazit rozumné nápady, argumenty a námitky a jež byla podněcována především mocenskými poměry, se projevovala neobyčejně silně. Naproti tomu jeho racionální vůle byla slabě vyvinuta, příliš slabě pro postavení Vůdce s takřka neomezenými pravomocemi. Kdyby tomu bylo jinak, pak by vždy neváhal a neotálel, když šlo o to, učinit nějaké rozhodnutí. „Na pomoc“ mu nezřídka přišly situace tísně, do nichž se dostal svými útočnými propagandistickými prohlášeními. Neschopen v takových situacích přistoupit k ústupu, ocitl se obvykle v postavení, které ho nakonec ušetřilo rozhodnutí a donutilo ho jednat tak, jak to pak nakonec učinil. Jeho rozhodnutí bylo většinou, jak správně konstatoval Erich Fromm, „podřízením se nevyhnutelné ‚hotové věci‘, kterou sám přivodil“.[83] Málokteré z jeho politických a vojenských rozhodnutí mělo jinou historii svého vzniku.

Mezi dubnem roku 1940 a koncem roku 1942 se zjevně uskutečnila výrazná proměna vojenského diktátora. To, co důstojníci na svém nejvyšším veliteli dříve postrádali, se nyní projevovalo takovým způsobem, který je iritoval. To obzvlášť drsně dosvědčují deníkové záznamy vojenského pobočníka Gerharda Engela. Ten si o poradě z 21. listopadu 1942 poznamenal: „Jodl navrhuje zcela opustit volžskou frontu. Vůdce to odmítá…“ Tři dny poté „zaprotokoloval“: „Velká diskuse o radiogramu generála Pauluse… Vůdce drsně odmítá návrh, přestože se za něj ZeitzlerXLV přimlouvá stále znovu a zdůrazňuje, že se v žádném případě nesmí vzdát Stalingradu.“ Nikdo nebyl schopen přimět Hitlera k vydání takového rozkazu, který 17. dubna 1940 vydal ukvapeně a sám od sebe, a to: vyhnout se, ustoupit, nebo se vzdát. Samotný polní maršál von Manstein, jehož strategických úvah si Hitler obzvlášť cenil, narazil na ledové odmítnutí, když Vůdci 18. a 19. prosince 1942 znovu a zapřísahajíce se navrhoval, aby nechal 6. armádu uprchnout ze Stalingradu. „Vůdce odmítl únik z obklíčení,“ říká se v deníku 18. prosince a 19. prosince pak dále „Vůdce je neoblomný“.[84]

Dosud bylo ono „udržení za každou cenu“ primárně vykládáno jako důsledek Hitlerových strategických a taktických úvah. Chybnost této interpretace zde již ani není třeba detailně dokládat. Hitlerovy rozkazy a směrnice „udržet za každou cenu“, vydané na východní frontě zpočátku v období první zimy, musí být pokládány i ze zpětného pohledu za nejlepší vojenské řešení v dané situaci. Náhled na tuto skutečnost se však změní ve chvíli, kdy zohledníme rozhodující příčinu těchto rozhodnutí – Vůdcův nepružný způsob rozhodování, vyhýbající se pokrokovým rozhodnutím. Projevem jeho charakteru bylo také umíněné trvání na jednou učiněném rozhodnutí, uváznutí na tom, udržet fronty, „úzkostlivě držet dobyté území“ a v první řadě vyčkávat, což bylo během norimberského procesu především důstojníky interpretováno jako výjimečný výraz „železné vůle Vůdce“, která se dle jejich slov nakonec prosazovala vždy a všude.

Ve většině případů to však nebyla takzvaná železná vůle Vůdce, která donutila důstojníky, ministry a funkcionáře strany fungovat a podílet se na dění až do hořkého konce, nýbrž to byla Hitlerova schopnost vždy vylíčit situaci tak přesvědčivě a naléhavě z jeho úhlu vidění, že vše, co nesouznělo s jeho popisem, ztroskotalo na jeho pronikavém důvtipu. K podstatným předpokladům, které Hitlerovi umožnily držet věci pevně v rukou, patřila schopnost bez jakýchkoli skrupulí lhát a neslýchaně klamat své okolí. Dokonce ani jeho nejbližší příbuzní ho neprokoukli. Tak například Angela, Hitlerova o šest let starší nevlastní sestra, která byla provdána v Drážďanech za Martina Hammitsche, ředitele státní stavební školy, byla ještě krátce před začátkem války pevně přesvědčena, že Hitler žádnou válku nechce. Když ji Hitler jednou navštívil v Drážďanech a ona se ho znepokojeně zeptala, zda chce válku, Hitler ji v tomto ohledu působivým způsobem uklidnil. Posadil se na sofa, položil si teatrálně ruku na polštářek pocházející z domu jeho rodičů a téměř se zapřísahal, když řekl: „Nejsem vůbec to, co ze mě dělají.“XLVI Angela, která bratrovi předtím, než se vdala, vedla domácnost na Berghofu, a její muž, střízlivý technik a uznávaný znalec lidí, který se domníval, že svého švagra obzvláště dobře zná, byli brzo překvapeni stejně jako miliony jiných, kteří válku nechtěli. Samotná Eva Braunová, která od roku 1932 mluvila s Hitlerem takřka denně a byla asi dvanáct let jeho milenkou, si ještě dvacet čtyři hodiny před přepadením Polska nechala od Hitlera namluvit, že nemyslí na válku.[85] Také Heinz Linge, který byl od roku 1934 do 30. dubna 1945 s Hitlerem v osobním kontaktu takřka denně, byl opakovaně svědkem toho, jak dokonale a přesvědčivě dokázal Hitler každého oklamat. Linge říká, že „Hitler byl schopen přesvědčit někoho o určité věci a někomu jinému pak bezprostředně poté vsugerovat coby pravdu zcela opačnou věc, a nakonec oba ti lidé věřili tomu, že mu špatně porozuměli. To, že by Hitler nemluvil pravdu, si totiž nikdo nechtěl připouštět.“[86]

Tyto Hitlerovy vlohy a schopnosti potvrzovalo v neposlední řadě i to, že byl takřka neporazitelný v tzv. hře doktor Steinschneider, kterou při cestování vlakem z dlouhé chvíle rádi hrávali s Hessem, Goebbelsem, Bohrmannem, Ernstem Hanfstaenglem a jinými věrnými.[87] V této hře zvítězil ten, kdo byl schopen vymyslet si nějaký příběh a podat ho tak přesvědčivě, že každý přítomný ho pokládal za vylíčení skutečnosti, dokud jeho tvůrce neodhalil, že šlo o výtvor fantazie. Dokonce i u příběhů, které již v různých variantách vyprávěl, se mu většinou podařilo vodit své posluchače za nos. Kritičtí a srdnatí důstojníci podlehli „kouzlu“ jeho přesvědčivého důvtipu v beznadějných situacích ještě na konci války takovým způsobem, že se mnohé věci zdají být skoro nepochopitelné. Tehdy přicházeli z nejpřednějších linií a na základě bezprostřední zkušenosti věděli, že už nic nebylo možné dle Hitlerových představ zachránit. Připravili se také na to, zcela jasně mu to říct. A poté ho opouštěli znovu pevně přesvědčeni o „konečném vítězství“. A takto si nevedli pouze důstojníci. I staří „ostřílení“ funkcionáři stále znovu kapitulovali před Hitlerovou strašlivou přesvědčovací silou a jeho uměním sugestivně přemluvit druhé lidi. Tak například jedna z Hitlerových sekretářek podala zprávu o „přeměně“ ne zrovna upejpavého gdaňského gauleitera Karla Forstera, který se v březnu 1945 objevil v Hitlerově hlavním stanu a který chtěl vytrhnout Hitlera z jeho nereálného světa a říci mu jednou nepokrytě „pravdu“ – v Gdaňsku totiž stály jen čtyři německé tanky „Tiger“ s nedostatečnými zásobami benzínu proti více než tisíci ruských tanků. „Prošel mojí kanceláří, zcela zoufalý z nastalých událostí,“ sdělovala a pokračovala, „Forster byl rozhodnut nenechat si svůj názor pro sebe.“ Avšak když po rozhovoru s Hitlerem znovu vstoupil do předpokoje, vypadal jako vyměněný, takže ani sekretářka zaměstnaná u Hitlera dvanáct let nechtěla věřit svým uším. Napsala: „Jak velké bylo moje překvapení, když Forster plný přesvědčení prohlásil: Hitler mi objasnil, že Gdaňsk zachrání, a tak už není o čem pochybovat.“[88]

Ještě jednou zde zopakujeme, že tuto proměnu důstojníků a funkcionářů nezpůsobila tolikrát zmiňovaná vůle Vůdce, nýbrž Hitlerův talent a schopnost i v „pekle“ je přimět věřit tomu, že se nacházejí v „ráji“. Dalším faktorem, umožňujícím tyto proměny a ležícím zhruba na stejné rovině jako zmíněné schopnosti, bylo to, že Hitler byl navzdory otrocky se jevící vazbě na národněsocialistickou ideologii vždy dostatečně flexibilní, aby vyvrátil protiargumenty a podpořil vlastní pozice dokonce prostřednictvím takových argumentů, které byly zcela protikladné k jeho názorům. Tak například jako když se před rokem 1941 na jedné straně zapřísahal a varoval před silou Sovětského svazu a na druhé straně při jiných příležitostech tvrdil, že Rusové jsou tak vojensky slabí, že s nimi může vést válku jako „hru na pískovišti“. Tak si nemohl být nikdo jistý tím, že nebude Hitlerem konfrontován s takovými argumenty, které vlastně vůbec nezapadají do jeho způsobu vidění světa.

Table of Contents

Předmluva

ČÁST I.

1. Vůdce, říšský kancléř a nejvyšší velitel wehrmachtu

2. Nerespektování pravomocí: žádné příkazy, ale jen dialogy a monology

3. Kdo chce zůstat, smí zůstat: výběr personálu v nejužším kruhu

4. Důstojníci: „bohužel žádní řezničtí psi“

5. Vyčkávání namísto udílení rozkazů

6. Sto dní na jeden rozkaz

7. Selhání v první vojenské zatěžkávací zkoušce

8. „Železná“ vůle Vůdce: klamy a lži coby prostředky řízení