Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Věnováno s láskou mé rodině – Nadě, Michalovi a Davidovi

Michal Mikšík

Poznáváme jarní houby

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 5127. publikaci

Odpovědná redaktorka Slavomila Búřilová
Návrh obálky, grafická úprava a sazba Q point

Fotografie na přední obálce: Matteo Carbone, Jaroslav Malý, 
Milan Novotný, Aleš Vít, Zdenka Trojánková
Fotografie na zadní obálce: Koichi Osaku
Autoři fotografií v knize: Claudio Angelini (CA), Ikuo Asai (IA), Gillis Aronsson (GA), Ester Bohunická (EB), Jan Borovička (JB), Petr Brož (PB), Pavel Brůžek (PAB), Jiří Burel (JBU), Bohumil Bušek (BB), Jiří Čepelák (JČ), Matteo Carbone (MC), Radek Doležal (RD), Jean-Luc Fasciotto (JLF), Erminio Ferrari (EF), Jan Gaisler (JG), Miquel á Peréz de Gregorio (MPG), Jan Herčík (JH), Tomáš Chaluš (TCH), José María Ibarbia (JMI), Branislav Ivčič (BI), Yvona Janotová (YJ), Oldřich Jindřich (OJ), Petr Knápek (PK), Michael Krikorev (MK), Martin Kříž (MAK), Herman Lambert (HL), Nick Legon (NL), Jaroslav Malý (JM), Roman Maňák (RM), José Manuel Castro Marcote (JMCM), Dalibor Marounek (DM), Michal Mikšík (MM), Jean- -Marc Moingeon (JMM), Josef Musil (JOM), Raymond Mc Neil (RMN), Milan Novotný (MN), Koichi Osaku (KO), Jiří Polčák (JP), Anton Petrov (AP), Viliam Ridzoň (VR), Oldřich Roučka (OR), Christian Schwarz (CHR), Radomír Socha (RS), Draha Sukupová (DS), Ladislav Špeta (LŠ), Peter Štálnik (PŠ), Seppo Taatila (ST), Zdenka Trojánková (ZT), Aleš Vít (AV), Lucie Zíbarová (LZ), Lukács Zoltán (LUZ)

Počet stran 208
První vydání, Praha 2013
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Design © Q point, 2013

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4403-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Marek Skružný

ISBN 978-80-247-8466-3 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8467-0 (ve formátu EPUB)

Úvod

Houbaření patří v České republice mezi jednu z nejoblíbenějších volnočasových aktivit, které se věnují aspoň jednou ročně více než dvě třetiny Čechů, což je v porovnání s jinými zeměmi skutečně veliké číslo, nemající mezi evropskými státy pravděpodobně konkurenci. Podobnou statistikou se pochopitelně může pyšnit také Slovensko.

Houbaři vyrážejí do lesů zejména v létě a na podzim, kdy roste nejvíce druhů konzumních hub, hlavně hřibovitých, ale i druhů z dalších skupin, jako jsou holubinky, ryzce, muchomůrky apod. Zejména v podzimních měsících pořádá mnoho mykologických a houbařských klubů a kroužků po celé republice celou řadu výstav živých hub a významným způsobem tak přispívají k osvětě houbaření a mykologie – tedy vědy o houbách.

V České republice existuje několik desítek takových zájmových sdružení. Mykologické výstavy jsou většinou hojně navštěvovány běžnými houbaři, kteří zde mohou poznat nové druhy hub pro kuchyňské použití, odborníci jim zde určí donesené houby a také jim např. ukáží ty smrtelně jedovaté, které by měl každý houbař bezpečně znát. Díky těmto výstavám, přednáškám a také pochopitelně díky různým internetovým stránkám a fórům, jež se houbám věnují, dochází k poměrně široké houbařské osvětě. Rozšiřují se tak řady těch, kdo se naučili poznávat a sbírat širší spektrum jedlých hub, které předtím míjeli v lese bez povšimnutí. Mnozí houbaři se již naučili sbírat i takové druhy hub, které rostou mimo hlavní období, a tak se může stát, že při zimní nebo jarní vycházce do přírody potkáme houbaře s košíkem. Vyrážejí za druhy, které jsou z kulinářského hlediska mnohdy nejen srovnatelné třeba s hřibovitými houbami, ale mnohdy jsou i cennější. Výjimečnost těchto druhů spočívá např. v jejich specifické chuti a je dána také poměrně krátkým obdobím jejich růstu, proto jejich nalezení vyžaduje určité znalosti o biologii a ekologii těchto druhů.

Tato kniha se jako vůbec první, a to nejen v rámci České republiky, ale i Evropy, věnuje výhradně druhům hub, které můžeme najít v jarním období. A nejedná se jen o houby jedlé, zajímavé zejména pro houbaře, ale i nejedlé, neméně zajímavé z hlediska jejich ekologie, zbarvení, vzácnosti apod. Většina čtenářů možná netuší, že na jaře roste několik desítek druhů hub, které jsou vázány jen na toto období. Na konci jara (květen) se pak objevují i běžné konzumní druhy, které můžeme nalézt v průběhu celého léta nebo i na podzim. Ty pak pomyslný seznam jarních druhů hub výrazně rozšiřují až na cca 100–200 druhů.

Publikace věnuje pozornost zejména „pravým jarním houbám“, tedy těm druhům, které rostou jen v jarním období, od března do května, ale představuje rovněž i mnoho druhů z té skupiny, jejíž růstové období v jarním období začíná, nebo naopak končí. Celkem je v knize, ať již v úvodních kapitolách, nebo v její atlasové části, představeno či zmíněno více než 250 druhů hub, s kterými se můžeme na jaře setkat. Zvláštní důraz je kladen zejména na smržovité houby a jejich ekologii, protože představují hlavní skupinu hub, za nimiž houbaři v jarních měsících vyrážejí.

Kniha se skládá z úvodní části, kde jsou popsány jednotlivé skupiny jarních hub a jejich specifické ekologické nároky. Čtenář zde získá cenné informace, které by mu měly pomoci tyto houby v přírodě nalézt. Součástí úvodních kapitol jsou proto i neocenitelné fotografie biotopů některých význačných skupin a druhů jarních hub. Hlavní částí knihy je pak samotný atlas, který podrobně
představuje více než 80 druhů hub, přičemž mnoho dalších je zmíněno v textu u popisů jednotlivých druhů. Texty k jednotlivým druhům jsou doprovázeny názornými fotografiemi předních českých i zahraničních fotografů. U některých druhů hub čtenář nalezne také fotografie podstatných rozpoznávacích znaků, které jsou důležité pro vzájemné rozlišení mezi podobnými (např. i jedovatými) druhy. Poslední část knihy seznamuje čtenáře se zásadami sběru hub. Samozřejmostí je rovněž základní seznam rozšiřující literatury pro zájemce o hlubší studium (nejen) jarních hub. Slovenští čtenáři v knize nejspíše ocení slovenský rejstřík druhů, které jsou zahrnuty v atlasové části knihy.

Veliké poděkování patří především mé rodině, která se mnou měla trpělivost při psaní knihy, dále všem fotografům, kteří do knihy poskytli své fotografie, a v neposlední řadě nakladatelství Grada, které umožnilo tuto knihu realizovat. Poznáváme jarní houby je svým zaměřením unikátní publikace, která se jako jediná věnuje určité skupině hub podle jejich růstového období v roce, a proto by určitě neměla chybět v knihovně žádného houbaře a zájemce o hlubší poznání hub. Pochopitelně je určena všem čtenářům, kteří se zajímají o přírodu, zejména o nádherný a fascinující svět hub.

Michal Mikšík

1 Skupiny jarních hub

Druhy tzv. velkých hub (makromycetů), které nacházíme v jarních měsících, lze rozdělit dle určitých kritérií do jednotlivých skupin. První kritérium, na jehož základě můžeme jarní druhy hub dělit, je jejich hlavní růstové období v roce, na základě čehož nám vzniknou následující 4 skupiny, z nichž pro tuto knihu nejdůležitější můžeme označit jako „pravé jarní houby“. Do této skupiny patří takové druhy nebo skupiny hub, které rostou výhradně v jarních měsících (březen–duben) a jen zcela výjimečně je najdeme v jiných měsících, např. na podzim. V této skupině jsou dominantní a mezi houbařemi také nejoblíbenější bezesporu smržovité houby (smrže, kačenky), ucháč obrovský (Discina gigas), destice chřapáčová (Discina perlata), terčovnice síťnatá (Disciotis venosa) a některé typicky jarní druhy lupenatých hub, zejména čirůvka májovka (Calocybe gambosa), závojenka podtrnka (Entoloma clypeatum), šťavnatka březnovka (Hygrophorus marzuolus) nebo penízovka smrková (Strobilurus esculentus). Především na skupinu pravých jarních hub je zaměřena atlasová část knihy, kde jsou všechny tyto a další druhy vyobrazeny na mnoha fotografiích s detailním popisem, aby je mohl každý jednoznačně rozpoznat.

Klanolístku obecnou můžeme najít po celý rok, tedy i na jaře – JLF

Další skupinu tvoří druhy, jejichž fruktifikační (růstové) období na jaře končí a hlavní období jejich růstu je na podzim nebo i v zimě. Do této skupiny bezesporu patří penízovka sametonohá (Flammulina velutipes), hlíva ústřičná (Pleurotus ostreatus) a např. ohnivci z rodu Microstoma a Sarcoscypha. Třetí skupina zahrnuje druhy, u kterých jejich růst sice začíná v pozdních jarních měsících (květen), ale hlavní období v roce, kdy je můžeme najít, je léto nebo i podzim. Do této skupiny již náleží odhadem mnoho desítek druhů, protože za příznivých meteorologických podmínek (průměrně vyšší teploty a dostatečné množství srážek) může značná část typicky letních druhů hub vyrůst i v květnu. Pro houbaře jsou v rámci této skupiny pochopitelně nejoblíbenější hřibovité houby, zejména tzv. pravé hřiby, které se objevují na vyhřátých lokalitách již počátkem května, např. hřib dubový (Boletus reticulatus), hřib borový (Boletus pinophilus). Z dalších hřibů pak na jaře vyrůstají hřib kovář (Boletus luridiformis), hřib koloděj (Boletus luridus), výjimečně i vzácný a státem chráněný hřib královský (Boletus regius) a některé další druhy. Dále můžeme z hřibovitých na jaře najít některé druhy kozáků a křemenáčů (rod Leccinum). První hřibovité houby se objevují od začátku května, ale každý rok se podaří nalézt např. kozáka březového (Leccinum scabrum) a hřiba kováře (Boletus luridiformis) i na konci dubna. Z lupenatých hub patří do této skupiny různé druhy holubinek (rod Russula), muchomůrek (rod Amanita) a dalších rodů nebo skupin hub. Z chorošovitých druhů patří do této skupiny např. dva druhy jedlých chorošů: choroš šupinatý (Polyporus squamosus) a sírovec žlutooranžový (Laetiporus sulphureus). Vzhledem k množství druhů v této skupině uvádím jen některé, zajímavé např. z kulinářského hlediska.

Poslední skupinu tvoří druhy, které vyrůstají v průběhu celého roku. Tato skupina není, co se týče počtu druhů, příliš bohatá, řadíme do ní zejména druhy, které vyrůstají ze dřeva. Patří sem většina druhů chorošovitých hub, rostoucích celoročně na živých i mrtvých kmenech listnatých a jehličnatých stromů. Jde řádově o stovky druhů, které nejsou pro houbaře zajímavé. Z jiných skupin bychom do této skupiny mohli zařadit např. pařezník obecný (Panellus stipticus) a klanolístku obecnou (Schizophyllum commune), které najdeme hojně na mrtvých a odumírajících větvích různých druhů listnatých stromů.

Pařezník obecný (Panellus stipticus) – MM

Jiné členění jarních hub je možné z hlediska systematického. Houby, které jsou hlavním předmětem zájmu houbařů, označujeme jako tzv. veliké houby, v odborné literatuře jsou uváděny jako makromycety. Patří sem takové druhy, které můžeme pozorovat lidským okem. Odhaduje se, že v České republice roste 4000–5000 druhů makromycetů. Tato veliká skupina hub se dále dělí na mnoho dalších skupin a podskupin, z nichž pro potřeby této knihy nám postačí rozdělení na dvě veliké skupiny. První skupina se nazývá houby vřeckovýtrusné (Ascomycetes), které co do počtu druhů představují vůbec nejpočetnější skupinu hub s více než 60 000 na celém světě, přičemž každý rok jsou popisovány nové rody i druhy. Název této skupiny je odvozen od útvaru, který vzniká při jejich pohlavním rozmnožování, a nazývá se vřecko. Můžeme si ho představit jako vakovitou buňku, ve které se vytvářejí rozmnožovací orgány houby – výtrusy, jichž je zpravidla 8 v každém vřecku. U askomycetů tyto výtrusy odborně nazýváme askospory. Zralá vřecka se otevírají víčkem nebo štěrbinou a výtrusy se dostanou ven. U některých druhů tvoří vřecka palisádovitou vrstvu označovanou jako rouško (hymenium). Vřecka se mohou nacházet na téměř celém povrchu plodnice, na její ohraničené části nebo i uvnitř plodnice. Tvar askomycetů je velmi rozmanitý, plodnice ho mívají např. miskovitý, káčovitý nebo terčovitý, u některých skupin je výrazněji oddělena plodná část (kterou můžeme označit jako klobouk) od sterilní (neplodné) části, na níž je plodná umístěna. Tu označujeme jako stopka nebo třeň. Plodnice askomycetů odborně nazýváme askokarpy (mn. č.). Mezi askomycety, které mají miskovitý tvar, patří i význačné jarní rody askomycetů, např. destice (rod Discina), terčovnice (rod Disciotis s jediným druhem), některé druhy řasnatek (rod Peziza) a mnoho dalších rodů. Zároveň sem řadíme i druhy, u nichž je plodná a neplodná část výrazněji oddělena, např. smrže (rod Morchella spp.), kačenky (rod Verpa), chřapáče (rod Helvella) a ucháče (rody Discina, Gyromitra a Pseudorhizina). Mezi zástupce askomycetů patří i některé podzemní rody hub, jako např. jelenka (rod Elaphomyces) nebo lanýž (rod Tuber).

Druhou velikou systematickou skupinu tvoří houby stopkovýtrusné (Basidiomycetes), u nichž se rozmnožovací orgány – výtrusy (v odborné literatuře označované jako bazidiospory) vytvářejí na vrcholu tzv. bazidií ve výtrusorodé vrstvě (roušku, hymeniu). Hymenium se nachází na hymenoforu, který má podobu rourek (u hřibovitých a chorošovitých hub), lupenů (u lupenatých hub – např. u muchomůrek, holubinek, ryzců apod.), ostnů (lošákovitých hub), vzácněji i jiných tvarů. Bazidie jsou různého tvaru, většinou bývají válcovitě kyjovité, na vrcholu s krátkými stopečkami, které se nazývají sterigmata, na nichž se po redukčním dělení tvoří výtrusy. Výtrusy vznikají na sterigmatu bazidie v místě zvaném hilum, po oddělení od stopky zůstává na výtrusu v této části drobný výrůstek, odborně označovaný jako apikulum nebo též hilární přívěsek.

Na každém sterigmatu vyrůstá jeden výtrus a u většiny druhů se na bazidii nacházejí 4 nebo 2 sterigmata, každé s jedním výtrusem. O těchto druzích potom uvádíme, že mají tetrasporické (se čtyřmi výtrusy) nebo bisporické bazidie (se dvěma výtrusy). Výtrusy a další mikroskopické struktury jsou pro mykology důležitými znaky, na jejichž základě lze rozlišit jednotlivé druhy, protože každý druh má odlišný soubor těchto znaků. Zejména u askomycetů je přesné určení mnoha druhů bez mikroskopického rozboru znaků a pečlivého porovnání s podobnými druhy prakticky nemožné. Výtrusy jsou důležité při určování hub, patří mezi důležité mikroskopické struktury, u kterých si všímáme jejich velikosti, struktury povrchu a zbarvení. Vzhledem k velikosti měříme jejich rozměr pomocí mikroskopu v mikrometrech (tisícinách milimetru – značka µm). Pro přesné určení je ale potřeba i přesného popisu makroskopických znaků, tedy tvar, velikost, barva, konzistence, vůně, chuť, na jejichž základě je tvořena většina atlasů hub pro širokou houbařskou veřejnost. Vzhledem k tomu, že mnoho druhů lze v terénu poměrně dobře určit jen na základě makroznaků, je možné sbírat houby i bez hlubších znalostí, a také proto je houbaření tak oblíbené. V atlasové části této publikace je u každého druhu uveden detailní makroskopický popis a stručný popis mikroznaků, aby kniha byla užitečná jak laické veřejnosti, tedy houbařům, tak i amatérským nebo profesionálním mykologům.

Poslední v knize uvedené hledisko, dle něhož můžeme dělit jarní druhy hub do specifických skupin, je na základě jejich způsobu získávání živin z okolního prostředí (způsobu výživy), tedy jakým způsobem daný druh získává živiny pro svůj růst. Těmto procesům a zákonitostem se věnuje obor, který se nazývá ekologie hub nebo také mykoekologie. Houby patří mezi tzv. heterotrofní organismy, které si neumí vytvářet organické látky samy, ale musí je čerpat z okolního prostředí. Z hlediska způsoby výživy můžeme houby rozdělit na čtyři základní ekologické skupiny:

houby saprofytické (saprotrofní),

houby parazitické,

houby saproparazitické,

houby mykorizní (mykorhizní).

Houby syprofytické získávají živiny z rozkládající se organické hmoty, např. dřeva, opadaného listí a jehličí nebo ze zbytků rostlin. Tuto schopnost mají díky specifickým enzymům. Mezi saprofytní druhy patří askomycety i bazidiomycety, z jarních druhů askomycetů jsou typickými zástupci saprofytních druhů např. kačenky, smrže, ucháče a další druhy. Z jarních druhů, které patří do skupiny hub stopkovýtrusných, jsou typickými zástupci např. čirůvka májovka, strmělky z rodu Clitocybe a penízovky z rodu Strobilurus.

Na rozdíl od saprofytů čerpají houby parazitické živiny na úkor svého hostitele, kterého minimálně výrazně oslabí, ale často jej postupně zahubí. Parazitické druhy najdeme zejména u chorošovitých hub (Polyporales), např. u sírovce žlutooranžového (Laetiporus sulphureus), u něhož je hostitelská dřevina prakticky odsouzena k zániku. Mezi zajímavé parazity patří také housenice (rody Ophiocordyceps, Cordyceps aj.), parazitující na larvách i dospělcích různých druhů hmyzu nebo i jiných hub. Např. na podzemním druhu askomycetu – jelence obecné (Elaphomyces granulatus) – parazituje housenice Rouxova (Elaphocordyceps rouxii). Na druhé straně existuje celá řada fakultativních (příležitostných) parazitů. Mají schopnost využívat hostitele jak živého, tak i mrtvého, a nazývají se saproparazité. Výsledkem působení saproparazita je většinou usmrcení části nebo celého hostitele (v této fázi roste jako parazit): poté jeho mrtvá hmota slouží jako zdroj živin a houba pak na hostiteli roste saprofytně. Typickým zástupcem saproparazitního druhu je např. choroš šupinatý (Polyporus squamosus).

Poslední skupinu hub představují houby mykorizní. Mykoriza je druh symbiotického vztahu, který je mezi houbou a rostlinou, kdy kořenový systém a mycelium houby je vzájemně propojeno a probíhá zde vzájemný transfer různých druhů látek. Zatímco houba získává od svého mykorizního partnera (stromu, keře) zejména organické látky, strom čerpá z těla houby vodu a některé anorganické prvky, především fosfor a dusík. U velkých hub je nejčastějším typem mykorizy tzv. ektotrofní mykoriza (ektomykoriza), při které jsou kořínky symbiotické rostliny obaleny myceliem, které tvoří na povrchu kořene plášť. Některé hyfy přitom prorůstají do mezibuněčných prostorů povrchových buněk kořene. Tento typ mykorizy najdeme zejména u stopkovýtrusných hub. Typickými zástupci ektomykorizních druhů jsou např. hřibovité houby, holubinky, muchomůrky, ryzce a další skupiny hub. Vzácněji ji vytváří i některé askomycety, např. lanýže z rodu Tuber. První mykorizní druhy hub se začínají objevovat většinou až koncem jarního období (v květnu).

2 Charakteristika některých skupin hub rostoucích vjarním období

2.1 Askomycety – smržovité houby

Mezi vřeckovýtrusné druhy hub (Askomycetes), které rostou vjarních měsících, patří tyto charakteristické rody adruhy – smrže akačenky (rody Morchella, Mitrophora aVerpa), ucháče (rody Gyromitra, Discina aPseudorhizina), chřapáče (rod Helvella), dále různé druhy destic (rod Discina), hlízenek (rod Dumontinia), jehnědek (rod Ciboria), řasnatek (rod Peziza) anapř. druhy askomycetů rostoucí ve vodě na ponořených větvích akmenech. Mimo tyto rody mezi ně patří iněkolik dalších, které tvoří zejména drobnější ploché nebo miskovité plodnice, které mají často miniaturní rozměry vřádu několika milimetrů. Přesné určení většiny druhů askomycetů je možné jen na základě studia jejich mikroskopických znaků. Některé znich jsou však (např. idíky větším plodnicím) přesto dobře poznatelné ina základě vnějších znaků, např. baňka velkokališná (Sarcosphaera coronaria), krasočíška žlutá (Caloscypha fulgens), masečník kulovitý (Sarcosoma globosum). Smržovité houby, především samotné smrže zrodu Morchella, patří mezi tvarově velmi proměnlivé druhy hub apojetí jednotlivých druhů je vliteratuře velmi nejednotné. Ale pro houbaře není přesné určení podstatné, neboť všechny druhy smržů představují dobré jedlé houby. Často jsou jednotlivé druhy uváděny jako synonyma jiných druhů, nebo jsou naopak jednotlivé formy avariety klasifikovány jako druhy apod.

Někteří mykologové zastávají užší pojetí, kdy uznávají jen několik druhů, avjejich rámci poukazují na výraznou variabilitu. Jiné pojetí (zejména francouzských mykologů) zase každou odchylku klasifikuje jako samostatný druh, formu nebo varietu. Přesto vobou pojetích můžeme najít jakýsi průsečík, do něhož náleží druhy, které jsou dlouhodobě akceptovány avliteratuře prezentovány vpoměrně ustáleném pojetí. Mezi ně patří zejména smrž obecný (Morchella esculenta), smrž vysoký (Morchella elata), smrž kuželovitý (Morchella conica), smrž tlustonohý (Morchella crassipes) asmrž polovolný (Mitrophora semilibera), ikdyž pochopitelně ityto druhy jsou vliteratuře prezentovány někdy odlišně, např. pod různými vědeckými jmény. Variabilitu jednotlivých druhů dokazují různé formy avariety, např. usmrže kuželovitého jsou známé variety: M. conica var. deliciosa (Fries ex Fries) Phill., M. conica var. distans Fries; M. conica var. intermedia Boudier; usmrže vysokého M. elata var. nivea Konrad; M. elata var. purpurascens (Krombholz) Boudier; usmrže obecného M. esculenta var. alba Pilát, M. esculenta var. rigida Krombholz, M. esculenta var. rotunda f. alba Mérat, M. esculenta var. rotunda Persoon; M. esculenta var. umbrina (Boudier) Marchand, Morchella esculenta var. vulgaris adalší. Mnohé ztěchto uvedených forem avariet ale zase můžeme vliteratuře najít jako samostatný druh apod.

Výrazný posun vmykologické taxonomii asystematice představují vsoučasné době molekulární studie, které mohou poukázat míru příbuznosti jednotlivých druhů nebo prokázat existenci nových druhů, či naopak mohou odhalit, že některé druhy klasifikované samostatně jsou ve skutečnosti shodné sjiným druhem, který má např. výraznou ekologickou nebo geografickou variabilitu. Například molekulární studie smržů ze Severní Ameriky aKanady, kterou publikoval vroce 2012 specialista na tuto skupinu hub Michael Kuo, prokázala existenci 14 nových druhů, jež jsou také vjeho práci vědecky popsány. Nezávisle na této studii byla vroce 2012 publikována francouzským mykologem Philippem Clowezem komplexní taxonomická revize smržů. Vtéto práci jsou všechny popsané druhy smržů revidovány aje představeno autorovo pojetí (platnost druhu či synonymizace sjinými druhy) všech druhů smržů popsaných vrámci celého světa. Součástí práce je popis několika desítek nových druhů, forem avariet. Cílem této knihy každopádně není si všechny tyto druhy smržů vknize detailně představit, není to možné ani zprostorových možností, tyto studie ovšem výrazně dokazují tvarovou adruhovou diverzitu této skupiny hub. Vatlasové části knihy jsou představeny ty druhy, které můžeme najít vČeské republice, jež jsou relativně dobře poznatelné ajsou uváděny ivdalších atlasech hub, zejména vtěch od českých aslovenských autorů. Zčeských autorů se smržovitými houbami zabýval např. Svatopluk Šebek, který také jako jediný vydal vroce 1973 drobnou monografickou publikaci České chřapáčovité asmržovité houby. Vní podrobně popisuje mnoho druhů smržů, včetně jejich variet, adále chřapáče adalší druhy ztéto skupiny.

Smrže patří mezi saprofytní askomycety azhlediska ekologického je najdeme vrůzných typech biotopů. Vmnoha zemích jsou velmi vyhledávanými gastronomickými pochoutkami, nejvíce jsou ceněny hned za lanýžemi ve Francii, kde se ze smržů vyrábí mnoho různých produktů, např. různé pasty, krémy, sýry, nakládané asušené smrže apod. Na trzích ve Francii se čerstvé smrže prodávají iza cenu několik desítek astovek EUR za kilogram. Málokdo ví, že smrže jsou také velmi oblíbenou houbou vUSA (zejména voblasti Západu aStředozápadu), kde se sbírají vjehličnatých lesích, které byly postiženy požárem. Jedná se otzv. antrakofilní druhy smržů, rostoucí výhradně vtomto specifickém biotopu. Vobdobí, kdy smrže rostou, se na místa vydávají stovky sběračů. Často jsou mezi jednotlivými skupinami ivážnější potyčky, které musí řešit místní policejní složky. Smrže pak ale od sběračů neputují do domácností, nýbrž do výkupen, kde se za ně platí velmi vysoké částky (cca 15–20 $ za libru = 0,453 kg), takže mnoho lidí si takto sezónně přivydělává. Tato činnost má vAmerice ispecifické označení „moreling“ nebo se také používá spojení „morels hunting“. Smrže se ve vypálených lesích objevují vjarních měsících, stejně jako jiné druhy smržů. Nezřídka vtěchto lesích vyrůstají smrže někdy ipo stovkách plodnic na několika desítkách metrů čtverečních.

Smrže patří mezi tvarově velmi proměnlivé houby – JP

Popularita avysoká cena smržů pochopitelně vedla brzy kbádání, jak je pěstovat. VAmerice vroce 1966 dokonce na určitý způsob přišli, vsoučasné době je pěstování smržů vmnoha zemích „oborem“, který je předmětem četných výzkumů ajsou na něj vynakládány značné finanční prostředky. Pěstování smržů není tak jednoduché jako uostatních druhů hub, např. uhlív, houževnatců, penízovek, korálovců apod. Smrže totiž postrádají enzymy, sjejichž pomocí dokáží jiné houby rozkládat dřevní lignin nebo celulózu, ataké zcela postrádají tzv. proteolytické enzymy schopné štěpit bílkoviny. Poradí si proto jen se substrátem, který už jiné organismy (bakterie, dřevokazné nebo parazitické houby) natrávily anasytily jednoduchými cukry aaminokyselinami. Existuje několik patentovaných metod pěstování, např. pomocí naočkovaného mycelia do sazenice dřeviny ovocného stromu. Při pěstování smržů je nutná elementární znalost biologie těchto hub. Usmržů, podobně jako uněkterých dalších askomycetů, se vyskytují tzv. sklerocia, do nichž probíhá skrz myceliová vlákna transfer živin. Sklerocium má různou velikost vzávislosti na jednotlivých druzích (1 mm až 5 cm) askládá se ztzv. tlustostěnných buněk. Díky sklerociu může houba přečkat nepříznivé podmínky, např. vprůběhu zimních měsíců. Sklerocium pak může za příhodných podmínek vytvořit nové mycelium, nebo může produkovat isamostatné askokarpy, tedy plodnice smržů. Vrámci pěstování smržů většinou není problém aktivovat sklerocium kvytvoření nového mycelia, ale je velmi obtížné vytvořit vumělém prostředí takové podmínky, aby vytvářelo plodnice. Mezi důležité faktory, které toto ovlivňují, patří výživnost substrátu, vlhkost, hladina oxidu uhličitého ateplota. Všechny tyto podmínky musí být vurčitém poměru dodrženy, aby docházelo kfruktifikaci (růstu plodnic). Při dodržení správného postupu apodmínek roste mycelium smrže velice rychle, za několik týdnů je již schopno tvořit sklerocia anásledně plodnice. Pokud se nám již podaří, aby sklerocium tvořilo plodnice, je nutné mít na paměti, že nejnáchylnější jsou vpočátečním (primordiálním) stadiu, kdy se jejich růst často zastaví, protože podmínky, které je nutné dodržet vdobě, kdy se již vytvářejí plodnice, bývají odlišné od těch, které jsou specifické pro předcházející fázi. Každopádně srůstem plodnice, ať již vpřírodě, nebo vumělých podmínkách, sklerocium zaniká.

Smrž druhu Morchella snyderi byl popsán teprve v roce 2012 ze Severní Ameriky – CHS

Vsoučasné době se pro „umělé pěstování“ využívá mulčovací kůra (štěpka). Jedná se ojednoduchý postup, kdy vobchodě zakoupenou mulčovací kůru vysypeme na větší plochu, nejlépe na zahradě do záhonů. Rok nato se často začnou na místě, které je pokryto štěpkou (mulčovací kůrou) objevovat smrže, které jsou unás obecně označovány jako jeden druh – smrž pražský (Morchella pragensis). Výskyt plodnic na mulčovací kůře je způsoben tím, že vmnoha těchto štěpkách, které se komerčně dodávají vigelitových pytlích, jsou již obsažena sklerocia smržů, a ta se pak za příhodných podmínek aktivují avytvářejí plodnice. Není ovšem dodnes zcela jasné, jakým způsobem se sklerocia do štěpky dostávají. Co se týče druhové pestrosti, současné výzkumy zatím prokázaly, že na těchto substrátech neroste jediný druh, ale celý komplex druhů, vněmž jsou pravděpodobně izatím nepopsané druhy, geneticky odlišné od smržů, které můžeme unás najít na lokalitách ve volné přírodě. Bylo rovněž prokázáno, že smrž pražský je druh, který, přestože roste na těchto stanovištích, není geneticky stouto skupinou příbuzný. Od ostatních druhů se také výrazně liší velikými, až 40 cm vysokými plodnicemi.

Smrž druhu Morchella elatoides ze Španělska – MPG

2.1.1 Ekologické nároky smržovitých hub

Smrž stepní (Morchella steppicola) – LUZ

Smrž dunový (Morchella dunensis) – JMM

2.1.2 Základní rozlišovací znaky kačenek, smržů aucháčů

Kačenka náprstkovitá (Verpa conica) – KO

Smrž kuželovitý (Morchella conica) – KO

Smrž obecný (Morchella esculenta) – KO

Kačenka česká (Ptychoverpa bohemica) – KO

Ucháč obecný (Gyromitra esculenta) – KO

Ucháč obrovský (Discina gigas) – KO

2.1.3 Ostatní druhy askomycetů

Řasnatka zední (Peziza cerea) – DM

Řasnatka vosková (Peziza vesiculosa) – DM

Zvonkovka žlutavá (Tarzetta catinus) – MN

2.2 Lupenaté houby – hnojníky, křehutky aslzečníky

2.3 Muchomůrky

2.4 Holubinky aryzce

2.5 Lupenaté houby rostoucí ze dřeva vjarním období

2.6 Hřibovité houby

Hřib dubový (Boletus reticulatus)

Hřib borový (Boletus pinophilus)

Hřib bronzový (Boletus aereus)

Hřib smrkový (Boletus edulis)

Hřib hnědý (Boletus badius)

Hřib plavý (Hemileccinum impolitum)

Hřib kříšť (Boletus calopus)

Hřib Queletův (Boletus queletii)

Hřib satan (Boletus satanas)

Hřib koloděj (Boletus luridus)

Hřib kovář (Boletus luridiformis)

Hřib královský (Boletus regius)

Klouzek (hřib) strakoš (Suillus variegatus)

Klouzek zrnitý (Suillus granulatus)

Suchohřib žlutomasý (Xerocomellus chrysenteron)

Suchohřib uťatovýtrusý (Xerocomellus porosporus)

Suchohřib Engelův (Xerocomellus engelii)

Křemenáč březový (Leccinum versipelle)

Křemenáč krvavý (Leccinum aurantiacum)

Křemenáč osikový (Leccinum albostipitatum)

Kozák barvoměnný (Leccinum variicolor)

Kozák habrový (Leccinum pseudoscabrum)

Kozák březový (Leccinum scabrum)

Kozák topolový (Leccinum duriusculum)

2.7 Podzemní houby (podzemky)