Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. Helena Baková

PORTRÉTY HISTORICKÝCH OSOBNOSTÍ

Nejen grafologický pohled

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5738. publikaci

Autoři odborných pojednání:

Prof. PhDr. Jaroslava Janáčková, CSc.

Prof. PhDr. Vladimír Just, CSc.

PhDr. Jan Kachlík, Ph.D.

PhDr. Olga Mojžíšová, Ph.D.

Doc. PhDr. Magdaléna Pokorná, CSc.

PhDr. Jana Potužáková

Prof. Martin C. Putna, Dr.

Prof. RNDr. Jiřina Relichová, CSc.

Prof. Vladimír Úlehla

Doc. PhDr. Jiří Urbanec, CSc.

Prof. PhDr. Viktor Viktora, CSc.

Instituce, které poskytly obrazové dokumenty:

Literární archiv Památníku národního písemnictví, Praha; Archiv Národního divadla, Praha; Národní muzeum: České muzeum hudby, Náprstkovo muzeum asijských, afrických a amerických kultur, Praha; Muzeum Antonína Dvořáka, Praha; Muzeum Bedřicha Smetany, Praha; Archiv Národní galerie, Praha; Státní oblastní archiv v Zámrsku – SOkA Svitavy se sídlem v Litomyšli; Státní okresní archiv, Jičín; Archiv Mendeliana Moravského zemského muzea, Brno; Památník Petra Bezruče Slezského zemského muzea, Opava.

Originály kreseb přístupem grafoarte:

archiv autorky

Odpovědná redaktorka PhDr. Pavla Landová

Sazba, zlom a návrh obálky Antonín Plicka

Počet stran 248

Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2015

ISBN 978-80-247-5129-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9624-6 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-9625-3 (ve formátu EPUB)

Na noční obloze září souhvězdí…

Věnuji s láskou

Lubošovi, Radce, Martinovi

a svým rodičům.

Úvodem

Kniha Portréty historických osobností je další z publikací poodhrnujících roušku tajemství významných osobností českého panteonu, která však nebaží po bulvárních zážitcích z jejich života jako mnohé jiné, plnící pulty nejednoho knihkupectví, ale náleží do stejné rodiny holistických děl, jakými jsou například práce Václava Cílka snažícího se pochopit člověka v sounáležitosti s pamětí a duší krajiny.

Autorka si vybrala historické osobnosti vysoce oceňované – spisovatele Karla Hynka Máchu, Boženu Němcovou, Josefa Floriana, Petra Bezruče a Jaroslava Vrchlického, skladatele Bedřicha Smetanu a Antonína Dvořáka, malíře Alfonse Muchu, zakladatele genetiky Gregora Johanna Mendela a herce Hugo Haase – a prostřednictvím výrazu jejich písma se k nim snažila přiblížit: pokusit se vystihnout jejich povahové rysy a porozumět jejich jedinečnému vnitřnímu světu.

A protože v případě historických individualit je možné dokreslit obraz osobností vědeckými pojednáními, rozborem díla či myšlenkami z korespondence, přizvala ke spolupráci významné vědce a potomky slavných, aby jejich vzpomínky a poznatky vědeckého bádání podpořily či vyvrátily výsledky grafologického rozboru a zobecněného zjištění.

„Celek je víc než souhrn jeho částí“ (Aristoteles) a „slyšet je víc než rozumět slovům“ (Karel Čapek). A tak se ponořme do časů dávných i méně dávných, do časů, kdy ručně psané dopisy byly uměleckým dílem a promlouvaly k adresátům nejen svým obsahem, a spolu s Helenou Bakovou a jejími hosty rozbijme sádrové busty klasiků a nalezněme člověka.

Blanka Hejtmánková

Předmluva

Jakým člověkem byla autorka Babičky, malíř Slovanské epopeje či básník Máje? Co vypovídají rukopisy Boženy Němcové a Josefa Němce o jejich vzájemném vztahu? Odráží se v písmu Antonína Dvořáka či Bedřicha Smetany osobitý způsob, jakým skládali svou hudbu? Na tyto a mnoho dalších otázek se pokouší odpovědět tato knížka, kterou jsem psala a sestavovala s velkou radostí.

Chtěla jsem se podělit o svou mnohaletou grafologickou lásku – o setkání s historickými osobnostmi prostřednictvím jejich písma. Ráda se potkávám s rukopisy, které napsali lidé před desítkami roků. Prožívám cosi niterně „slavnostního“ či jímavého a stále mě fascinuje možnost, že díky písmu můžeme porozumět i osobnostem z dávných dob před námi. „Oživila“ jsem tedy již hotové grafologické portréty, z nichž některé vzešly též ze spolupráce s historiky a jinými tvůrci, a věnovala se dalším osobnostem z naší společné historie. Velice mě zajímal také badatelsko-historický pohled k jednotlivým portrétům. Proto mě potěšilo, s jakou vstřícností do knihy přispěli oslovení vědečtí historici a dosud žijící potomci daných osobností.

V knize naleznete dvanáct grafologických portrétů osobností spolu s pojednáním od historických badatelů a připojeny jsou též rozhovory s příbuznými. Kromě jednotlivých portrétů se v rámci grafologie vztahů můžete seznámit s partnerskou studií manželů Boženy Němcové a Josefa Němce, která z různých úhlů nasvěcuje jejich vztah tak, jak se jeví z rozboru jejich rukopisů. Z rodiny Němcových kniha přináší ještě portrét jejich jediné dcery Theodory Němcové. K portrétům Bedřicha Smetany, Antonína Dvořáka a Gregora Mendela jsou připojeny úvahy o případných souvislostech symboliky určité nemoci (hluchota, agorafobie a ledvinové onemocnění) s charakteristikami pisatelovy osobnosti, které byly zjištěny z písma. U Jaroslava Vrchlického a Alfonse Muchy je představen ontogenetický (vývojový) rozbor jejich rukopisů, který v čase mapuje proměny jejich písma a souvisejících osobnostních změn. Rukopisy J. Vrchlického a vývoj jeho osobnosti jsou navíc nahlédnuty i z hlediska tzv. individuace podle pojetí švýcarského psychologa C. G. Junga. Kniha obsahuje více než čtyřicet ukázek rukopisů historických osobností. Osobnosti nejsou řazeny abecedně, ale spíš pocitově z vlastního subjektivního hlediska. Věřím, že knížka osloví každého, kdo se rád dívá jinýma očima a zajímá ho další pohled na významné osobnosti z naší historie.

Pro čtenáře, kteří mají zájem částečně nahlédnout i do způsobu grafologické práce s rukopisy, připojuji v každé kapitole popis celostních znaků, jimiž jsem zachycovala výraz písma dané historické osobnosti. Stručnou orientaci poskytne „Okénko do metody psychologie písma“ na konci knihy. Hlubším zájemcům je pak celostní grafologická metoda přiblížena prožitkově-poznávací formou v publikaci Psychologie písma (Baková, 2015), která s Portréty historických osobností úzce souvisí. Obě knihy se tak navzájem doplňují.

U některých historických osobností je uvedena i ukázka tzv. sebezkušenostní práce s rukopisem prostřednictvím přístupu Grafoarte®. Pojem je odvozen z řeckého grafei = písmo, psaní a latinského artis = umění. V širším smyslu vyjadřuje vztahování se k písmu výtvarnými prostředky, v užším smyslu jde o malování rukopisu. Při malování se na výraz písma ladíme výtvarnou empatií a abstraktní či konkrétní kresbou zachycujeme neverbální „řeč“ rukopisu spolu s jejími ozvěnami v našem nitru. Malování písma předchází vlastnímu metodickému rozboru rukopisu. Účelem je „zviditelnit“ a uvědomit si svůj vztah k danému písmu, abychom do rozboru nevnášeli subjektivní představy o pisateli nebo emoce, jež v nás rukopis vzbudil, či jiné osobní postoje. Přístup rovněž pomáhá lépe se do písma vcítit a naladit se na jeho výraz. Jak konkrétně probíhalo malování rukopisů, popisuji u A. Dvořáka, B. Smetany, J. Němce, T. Němcové, A. Muchy a J. Vrchlického a připojuji též obrázky. S přístupem grafoarte je pak možno se blíže seznámit v knize Psychologie písma (Baková, 2015).

I lidé z dob před námi se projevovali mimoslovně, osobitým neverbálním výrazem, v němž se odrážela jejich osobnost a otiskla se též do výrazu jejich rukopisů. Naši předchůdci se podobně jako my vyrovnávali s vlivem dobových sociokulturních norem a adaptovali se svým individuálním způsobem, jenž se rovněž zrcadlí v jejich písmu. Prostřednictvím rukopisů tak můžeme poznávat jedinečnost vnitřního světa nejen současníků, ale i našich předků, a společensky významným osobnostem porozumět jako „obyčejným“ lidem.

V knížce jsem si také přála sdílet, alespoň částečně, krásu setkání člověka s člověkem prostřednictvím jeho písma – atmosféru setkání, v níž nás svět druhého může obohatit a dotek s jedinečností jeho osobnosti v něčem dokonce proměnit. Snad se aspoň střípek mého zaujetí psychologií písma, tímto nádherným oborem, přenese i na čtenáře, který, jak doufám, nalezne na stránkách této knihy to, co jej osloví či naplní radostí, a třeba i povznese jeho duši…

Helena Baková

Poděkování

Ráda bych poděkovala všem, kteří přispěli svým pojednáním nebo rozhovorem ke grafologickým portrétům historických osobností. S mnohými jsme si vyměnili i ručně psanou korespondenci. Byl to pro mě krásný pocit, když jsem znovu po delší době ve schránce nacházela ručně psané dopisy a s potěšením na ně také vlastní rukou odpovídala.

Srdečně děkuji

panu Antonínu Dvořákovi III. za milé přijetí a obohacující rozhovor o jeho dědečkovi Antonínu Dvořákovi;

panu Gabrielu Florianovi, in memoriam, za laskavou ochotu, s níž mě seznámil s dílem svého otce Josefa Floriana, za vzpomínky a rozhovor, který mi poskytl;

panu inženýrovi Petru Heyduškovi za příjemné setkání a rozhovor o jeho pradědečkovi Bedřichu Smetanovi;

paní profesorce Jaroslavě Janáčkové za zájem o grafologický pohled na písmo Boženy Němcové a za povzbuzující korespondenci, kterou jsme spolu vedly, a také za příspěvek o životě B. Němcové;

paní magistře Františce Jirousové, pravnučce Josefa Floriana, za písemný minirozhovor ohledně postavy Josefa v její knize Vyhnanci;

panu profesorovi Vladimíru Justovi za příjemné setkání a poutavé vyprávění nejen o Hugo Haasovi, z něhož následně vznikl i příspěvek k Haasově osobnosti;

panu doktorovi Janu Kachlíkovi za srdečný přístup a zájem, který vyústil v inspirativní esej o Antonínu Dvořákovi;

paní doktorce Olze Mojžíšové za zajímavý rozhovor o kresbách a osobnosti Bedřicha Smetany a ochotu, s jakou mi zpřístupnila množství jeho rukopisů;

panu Johnu Muchovi za příjemný rozhovor o jeho dědečkovi Alfonsi Muchovi;

paní docentce Magdaléně Pokorné za vlídnost a milou ochotu, s níž se ujala obsažného medailonku o Josefu Němcovi;

paní doktorce Janě Potužákové za vstřícný zájem a obohacující příspěvek o malíři Alfonsi Muchovi;

panu profesorovi Martinovi C. Putnovi za podnětné odpovědi k osmi vybraným tématům z grafologického portrétu Josefa Floriana;

paní profesorce Jiřině Relichové za zanícené zaujetí a zajímavé pojednání o osobnosti Gregora Mendela;

paní doktorce Zdence Tomáškové za vlídné přijetí na Javořince a vzpomínání na „staříčka“, jak Petru Bezručovi říkávala;

panu profesorovi Vladimíru Úlehlovi za milý a podporující přístup, za pomoc s obstaráváním rukopisů Theodory Němcové a za písemný rozhovor o její osobnosti;

panu docentovi Jiřímu Urbancovi za ochotu a zájem, s nímž se zhostil zajímavého příspěvku o Petru Bezručovi;

panu profesorovi Viktoru Viktorovi za vstřícný přístup a obsažná pojednání k osobnosti Karla Hynka Máchy a Jaroslava Vrchlického.

Děkuji archivářům, kurátorům a dalším vstřícným lidem, kteří mi ke studiu zprostředkovali rukopisné materiály historických osobností, jejichž rukopisy uchovává: Literární archiv Památníku národního písemnictví v Praze, Archiv Národního divadla, České muzeum hudby, Muzeum Antonína Dvořáka, Muzeum Bedřicha Smetany, Archiv Národní galerie, Náprstkovo muzeum asijských, afrických a amerických kultur, Muzeum Boženy Němcové v České Skalici, Státní okresní archiv Svitavy se sídlem v Litomyšli, Státní okresní archiv v Jičíně, archiv Mendeliana Moravského zemského muzea v Brně a Památník Petra Bezruče Slezského zemského muzea v Opavě.

Vřele děkuji paní bakalářce Světle Francové za srdečný zájem, kterým mě vždy inspirativně povzbuzovala, za cenné supervizní odborné diskuze a za velice podnětné připomínky ke grafologickým portrétům osobností v této knize.

Upřímně děkuji paní doktorce Blance Hejtmánkové za laskavou pomoc při zprostředkování kontaktů na badatele a příbuzné uvedených osobností, za přínosné jazykové poznámky k textu a za vstřícně pozitivní energii, která mě nabíjela novým elánem.

Ze srdce děkuji své rodině za láskyplnou podporu, jež mě vždy nesmírně posilovala, a za chápavou trpělivost v době, kdy jsem se plně věnovala psaní knihy.

Poděkování patří také dvanácti osobnostem z naší společné historie, že nám „umožnily“ setkat se s nimi a nahlédnout do jejich jedinečného vnitřního světa.

Helena Baková

Někdy rozevlátý, jindy pedant

KAREL HYNEK MÁCHA

* 16. listopadu 1810, † 6. listopadu 1836

český básník a prozaik

Grafologickému setkání s Karlem Hynkem Máchou v dubnu 2010 předcházela žádost České televize o spolupráci na připravovaném dokumentárním filmu Tajemství života KHM (režie I. Bareš) k dvoustému výročí Máchova narození. Práce mě velice těšila a setkání s K. H. Máchou prostřednictvím jeho písma mi přineslo obohacující poznání. Při natáčení mi pak tvůrci filmu položili několik otázek, z nichž některé spolu s odpovědí uvádím po grafologickém portrétu K. H. Máchy.

Grafologický rozbor rukopisů

Podkladové rukopisy k rozboru

S Máchovým písmem jsem se setkávala v Památníku národního písemnictví v Praze a prostudovala rukopisy ze tří oblastí – korespondence, literární zápisky a intimní deníky. Seznámila jsem se například s dopisy rodičům, bratrovi, příteli Eduardu Hindlovi, Lori, s intimními deníky, s náčrtem Máje, rukopisem Večer na Bezdězu, deníkem Cesty do Itálie atd.

V knize uvádím tyto ukázky Máchových rukopisů:

•dopis bratrovi Michalovi z 10/11 1835 (ukázka 1);

•intimní deník z roku 1835 (ukázka 2);

•dopis Lori Šomkové z 2. 11. 1836 (ukázka 3).

K. H. Mácha psal latinkou a kurentem,[1] přičemž oba druhy písma mnohdy střídal i v rámci jednoho dokumentu.

Ukázka 1 Karel Hynek Mácha bratrovi Michalovi z 10/11 1835 (zmenšeno)

Ukázka 2 Karel Hynek Mácha, intimní deník z roku 1835

Ukázka 3 Karel Hynek Mácha Lori Šomkové z 2. 11. 1836

Popis celostních znaků v písmu

Intimní deník A (ukázka 2)

Písmový obraz: zpočátku celkem kontrolovaný a držený, později méně usměrňovaný, nese výraz uspořádanosti, řídkosti (ale šifry jsou zhuštěné), zvýrazněná vertikální přepjatost, proměnlivost, pohyblivost, obratnost.

Pohyb: rychlejší, diferencovaný, později méně tvarovaný.

Forma: drobnější ve střední zóně, variabilní s nižší vnitřní příbuzností, méně čitelná.

Fixace: II (pružnost, svižnost, ohebnost, vzlet), IVa (sevřenost, napjatost), IVb (utlumenost).

Rytmus: rytmus narušen přepjatostí, ztlumeností.

Individuálnost: osobité, nekonvenční písmo, nekonformní ráz.

Harmoničnost: narušená určitou vnitřní nepropojeností.

Intimní deník B

Písmový obraz: hustý, kompaktní, převaha formy nad pohybem, forma je pečlivě propracovaná, méně spontánnosti, spíš řízenost, hlídanost, tvarovanost, vypracovaný detail, určitá monotónnost.

Pohyb: pomalejší, tvarovaný, řízený, ovládaný.

Forma: vyjádřená, lehce monotónní, méně živě proměnlivá.

Fixace: IVa (řízenost, drženost, profilovaná forma), IVb (ztlumenost), příměs II (ohebnost).

Rytmus: rytmická pulzace narušena sklonem k monotonii a řízenosti.

Individuálnost: sklon ke skriptu, i zde určitá osobitost.

Harmoničnost: ve smyslu společenském působí písmo úhledně; z hlediska vyváženosti je harmonická rovnováha narušena převahou formy.

Zápisníky

Ve srovnání s intimními deníky není v zápisnících výraz řídkosti a je zde méně vertikální přepjatosti. Fixace II (pružnost, ohebnost), IVa (řízenost), IVb (utlumenost).

Dopisy

Dopisy Eduardu Hindlovi nesou výraz přirozené uspořádanosti, písmový obraz je hustší, resp. není tak řídký jako například v intimních denících; živost, drobnost; je napsán latinkou, nikoli kurentem. Dopisy bratrovi a rodičům působí dynamicky, pohybově, obratně, šťavnatě, v uspořádanosti je patrná kompaktnost a zároveň rozčleněnost. Dopisy po Lori mají výraz řídkosti, na rozdíl od dopisů rodičům, jejichž písmový obraz je hustší.

Grafologický portrét osobnosti Karla Hynka Máchy

Rukopisy K. H. Máchy vypovídají o mnohostranné, dynamické a činorodé osobnosti s výraznou potřebou aktivity.

Někdy rozevlátý, jindy pedant

V Máchově osobnosti jako by se snoubila nespoutanost ducha se smyslem pro řád a strukturaci. Někdy působí jako rozevlátý bohém, jindy jako puntičkářský pedant. Rozevlátost v jeho povaze přináší nepokojnou touhu obsáhnout hojné množství činností, značnou netrpělivost a duševní neklid, též nespoutanost konvencemi a pohrdání upjatě dogmatickými přístupy i dovednost z ledasčeho obratně vyklouznout. Je-li motivován, zvýrazní se schopnost seberegulace a sebedisciplíny. Dokáže pak pracovat vytrvale, s plnou koncentrací, výdrží i trpělivostí. Bývá důkladný, důsledný a houževnatě se snaží věci dotahovat do konce. Narůstá bedlivá pozornost k preciznímu detailu a záleží mu na tom, aby do podrobností zachytil vše, co potřebuje. Z vnějšího pohledu se tak okolí může jevit jako pedant. Přesto řád v jeho pojetí není puntičkářské či dogmatické dodržování pravidel, ale spíš hledání vlastního smysluplného řádu pro utřídění myšlenek a vykrystalizování náhledů a úsudků.

Bývá ctižádostivý se snahou o sebepřekonání. Se svou energií mnohdy nenakládá příliš hospodárně, přepíná se a také méně regeneruje síly. Jako by jej vnitřně cosi stále nutkalo k neutuchající aktivitě. Také v myšlení vykazuje živost, hbitost, obratnost a pružné kombinační schopnosti. Má rozvinutý bystrý intelekt a vysoce diferencované vnímání. Vládne intelektuální bdělostí a citlivostí smyslů, jinými slovy, má pozorovací talent se smyslem pro detail.

Rozmanitost prožívání

Máchovu osobnost nelze jednoduše „zaškatulkovat“ či výstižně přiřadit k nějakému typu na základě psychologických typologií osobnosti. Je příliš rozmanitý a rozrůzněný ve svém prožívání, myšlení a reagování. Přesto se však pokusme prostřednictvím dvou typologií[2] zachytit některé stránky jeho osobnosti.

Rukopisný výraz intimních deníků a dopisů pro Lori odráží schizotymně-melancholické polohy Máchovy osobnosti: introvertní přepjatost, odtažitost, uzavřenost a odstup, úzkost, neklid, niternou osamocenost. Oproti tomu písmo v korespondenci příteli, bratrovi a rodičům vyjadřuje více Máchovu sangvinickou, cyklotymní stránku, též s příměsí cholerických prvků. Vypovídá o mentální i fyzické dynamické pohyblivosti, o radosti z kontaktů s okolím, o uvolněnosti v projevu, šťavnaté živosti a pružné ohebné vzletnosti a také o určité vydražditelné vznětlivosti.

Jiskřivost a nejistota

Máchův sebeobraz zahrnuje na jedné straně značnou touhu po sebepřesažení, až cosi nutkavě grandiózního ve smyslu potřeby působit jistě, impozantně, s brilantní jiskřivostí. Má v sobě puzení překračovat hranice všeho konvenčního. Zřejmě také mívá pro okolí okouzlující intelektuální charisma.

Na straně druhé jej svírají vnitřní nejistoty. Pochybuje o sobě, pochybuje, zda je hoden lásky druhého člověka. Bývá nejistý v navazování blízkých intimních vztahů. Zažívá rozpor mezi neuvědomovaným strachem z citů a nesmírnou touhou po lásce. Obává se intimity, důvěrného sdílení, blízkosti, a zároveň po těchto prožitcích v hloubce svého nitra touží.

Mnohdy se tak potýká s pocity izolace, osamělosti, i se svíravou úzkostí, kterou však většinou nemá s kým sdílet. Zachovává si určitý odstup od druhých lidí a nepouští je blízko k sobě. Bývá opatrný, zdrženlivě bdělý až ostražitý. Mívá též pocity odlišnosti až jakési výjimečnosti, které posilují vnitřní osamocenost, neboť pravděpodobně většinou nenachází partnery „na své úrovni“.

Psychické funkce podle pojetí Carla Gustava Junga[3]

Máchovo písmo vypovídá o kombinaci introvertního myšlení a introvertního vnímání s příměsí introvertní intuice.

Introvertní myšlení: Mácha se řídí a orientuje především podle vlastních vnitřních kritérií, které výrazně ovlivňují jeho intelektuální činnost. Zajímají ho vlastní myšlenky a vnitřní představy. Zprvu mívají nejasné obrysy, čímž posilují Máchovu potřebu uchopit je, rozvinout a ztvárnit. Vnitřní ideje mají pro něho důležitost a mnohdy jimi bývá zaplaven a pohlcen. S tvrdošíjností a svéhlavostí na nich ulpívá ve snaze dát jim zřetelnější podobu. Rád se noří o samotě do svého myšlenkového světa a bohatého nitra. Intelektuálně soběstačný, přetavuje poznatky a prožitky do „myšlenkových sítí“ a může tak okolí přinášet nové pohledy, nové otázky či postoje.

Extravertní cítění ve „stínu“ se projevuje Máchovou nejistotou ohledně rozpoznávání skutečných citů svých i citů druhých lidí a potížemi navzájem je sdílet. Odráží se to například v nepředvídatelných reakcích, má-li pocit, že druzí se nechovají tak, jak čeká. Bývá pak prudší, impulzivnější či vydražditelnější.

Introvertní vnímání: V Máchově nitru se vnější skutečnost zaznamenává v subjektivních nuancích, které jsou pro něho velice důležité. Je nadán k zachycování dojmů, přírodních a lidských momentů.[4]

Extravertní intuice ve „stínu“ pak vnáší do Máchovy osobnosti ostražitou nedůvěřivost. Mohou ho znejisťovat předtuchy něčeho nekalého a špatného. Předjímá nebezpečí skrývající se v pozadí.

Rozmanitost Máchovy osobnosti zahrnuje i příměs introvertní intuice, jež občas zaplavuje jeho nitro vnitřními obrazy a představami. Mnohdy bývá zaskočen vlastním intuitivním vhledem do vnitřně „přetavené“ lidské skutečnosti.

Shrnutí: Mácha je obdařen pozorovacím talentem. Orientuje se především prostřednictvím rozvinutého intelektu a citlivého vnímání, méně citovým spoluprožíváním či spolusdílením. V citech svých i druhých lidí zažívá nejistotu. Okolí chápe spíš prostřednictvím bystrého postřehu či pronikavého úsudku.

Základní postoje humanistické psychologie Carla Rogerse[5]

Empatie (porozumění vcítěním)

Mácha se k lidem většinou nepřibližuje niterným rezonujícím kontaktem. V druhých se orientuje obratnou vnímavostí a intelektuálně-intuitivním vhledem. Empatickou naladitelnost na vnitřní svět druhého člověka projevuje méně.

Akceptace (bezvýhradné přijetí)

Odlišnost a „jinakost“ druhých lidí akceptuje spíš z jakési zvídavosti a touhy rozšiřovat vlastní pohled na svět. Je rád, když ho kontakt s okolím obohatí. Máchova schopnost bezpodmínečné akceptace je omezována intelektuálním rozletem až jakousi intelektuální nadřazeností. Pravděpodobně mívá odpor ke všemu, co se mu jeví jako banální a ploché, prostoduše konformní a hloupé, těžkopádné či přízemní. Znamená to také, že ve vztazích zachovává určitý odstup, bývá odtažitý, někdy i povýšený s intelektuální převahou.

Grafologický portrét K. H. Máchy v otázkách a odpovědích

Rozmanitá osobnost K. H. Máchy otvírá prostor pro nejrůznější pohledy. Bývá nahlížen jako despota až démon ve vztahu k Lori, jako romantický básník lásky a niternosti, jako hrdina národního osvobození atd. V dalším textu následují otázky, které mi položili tvůrci televizního dokumentu Tajemství života KHM, a odpovědi, jež vyplynuly z mého setkávání se s Máchovou osobností prostřednictvím jeho písma.

Vztah k Lori

Karel Hynek Mácha Lori miloval, anebo pro něj byla spíš přítelkyní po fyzické stránce? Vykazoval jeho vztah k erotice nějaké patologické rysy, či se jedná o normální chování – z dnešního úhlu pohledu?

Z písma vysvítá zdánlivý paradox. Mácha, v jehož tvorbě je akcentováno téma lásky, se sám potýká se strachem z citů, z intimity, z citového niterného přiblížení se druhému člověku. Zároveň ale po hluboké lásce nesmírně touží. Tento vnitřní svár zažívá zřejmě jako existenciální ohrožení svého Já – kdyby se druhému v lásce cele oddal a citově s ním splynul, ztratil by sám sebe. A tak se chrání například tím, že se stahuje do sebe, usiluje o soběstačnost a nezávislost, soustředí se spíš na své zájmy. Staví obranné valy své jedinečnosti. Svou osamělost pozvedá na významnou hodnotu a svým způsobem je na ni i pyšný.

Jakmile se jeho Já cítí ve vztahu k Lori ohroženo, brání se. Jeho jednání se stává nevypočitatelným – projeví náklonnost, a vzápětí se chová odmítavě, odtažitě, s chladným odstupem. Příkrostí, arogancí a prudkostí se zbavuje svých úzkostí a napětí. Přitom si však nemusí plně uvědomovat, že tím Lori ubližuje. Jde o sebeochranný mechanismus, způsob, jak se zbavuje vnitřní tenze.

Také sexualitu, která byla pro Máchu velice důležitá, prožívá odděleně od citů. Lori se tak zřejmě stává spíše jakýmsi sexuálním objektem než blízkou bytostí, s níž by sdílel a citově spoluprožíval intimní vzájemnost. Trápí se pochybnostmi, může-li ho mít někdo opravdu rád. Nejistý v citech potřebuje, aby byl o lásce neustále ujišťován. Lori tak mohl vystavovat zkouškám, kdy například zlehčoval či ironizoval její projevy náklonnosti k němu, choval se tvrdě a žádal tak vlastně důkazy lásky ve smyslu „pokud vše vydrží, má mě asi opravdu ráda“. Potlačovaná touha po oddanosti mohla ústit též v žárlivost.

Šifry v intimních denících

Vypovídají šifry v Máchových intimních denících o něčem nestandardním, anebo skutečnost, že si (nejen) o svém milostném životě (ale i o ostatních příhodách) vedl deník, nesvědčí o ničem zvláštním?

Sexuální epizody s Lori zašifroval Mácha do svých intimních deníků. Názory na to, proč vlastně části deníků šifroval, se různí. Mně přišlo na mysl několik možných důvodů.

Oblast sexu byla pro Máchu velice důležitá. Mohl ji tak kódovanými záznamy do deníku prožívat znovu. Anebo se v šifrách symbolicky odráží oddělenost Máchova vnitřního citového života od potřeby fyzického uspokojení. Co jej intimněji oslovovalo a zasahovalo (vztahy s okolím), měl potřebu zašifrovat a tím se od toho jako by oddělit. (Zkoumáme-li celkový výraz rukopisu v intimních denících, tak části psané psacím písmem mají jakoby „nehmotný“ vzdušný výraz, kdežto šifry působí spíš „hmotně“, nahuštěně k sobě – jakási oddělenost vnitřního „nehmotného“ prožívání od tělesného „hmotného“ a pudového.)

Možná však, že šifrování nemá v kontextu Máchovy osobnosti žádný zvláštní význam a je jen jedním z dalších projevů jeho jedinečnosti. To znamená, že rozmanitost niterného života, schopnost zachycovat jemné dojmové nuance, intelektová rozrůzněnost, psychologický vhled a postřeh mohly vést Máchu k tomu, že měl sklony zachycovat skutečnost v symbolech a šifrách – a to i třeba takových, s jakými se lze setkat v denících. Nic pro něho nebylo úplně jednoznačné a černobílé, vše překypovalo mnohoznačností a významovým bohatstvím. Měl potřebu neustálého hledání a objevování věcí skrytých a objevené pak nekonvenčním způsobem zachycovat – a to i sám pro sebe…

Dílo K. H. Máchy

Proč je Máchovo dílo, jaké je?

Mácha není příliš závislý na společenských normách. Jeho písmo vypovídá o nekonformnosti, o grandiózní touze přesáhnout sebe sama, o puzení překračovat hranice konvenčního. Pouští se do poznávání věcí, jichž by se konformnější člověk mohl obávat nebo je nechtěl vidět. Má psychologický postřeh, odvahu i vášeň odhalovat věci skryté a originálním způsobem je ztvárňovat. Možná i rád lidi ve svém okolí šokuje.

Mácha očima dnešní doby

Jaký by byl Mácha v dnešní době?

Pravděpodobně by se i v současnosti od ostatních lidí odlišoval, byl by výjimečný. Dokázal by zřejmě v sobě přetavit různé poznatky a se svým pozorovatelským talentem, intelektovými schopnostmi, nepříliš závazným vztahem ke konvencím, jakož i potřebou zářit, by mohl přinášet nové, neotřelé či hlubší vidění věcí obecně lidských. Zmiňovaný strach z intimity bývá tématem i v soudobých mezilidských vztazích, stejně jako způsoby chování, jakými se s touto úzkostí lidé vyrovnávají.

V tomto smyslu je tedy Karel Hynek Mácha nejen jedinečný a osobitý, ale má i mnoho společného s člověkem dnešní doby. Jeho osobnost tak může z různých úhlů pohledu oslovovat a podněcovat k zamyšlení nejen současníky, ale jak se zdá, i generace budoucí.

Karel Hynek Mácha

VIKTOR VIKTORA

Uveďme několik konkrétních citací týkajících se Máchovy osobnosti. Jejich porovnání s výsledky grafologického rozboru výrazně konvenují.

Miroslav Ivanov cituje koncept dopisu snad ze září 1833, uchovaného v pozůstalosti Karla Hynka Máchy. Text byl několikrát interpretován s odlišnými závěry. Například Pavlu Eisnerovi potvrzoval básníkův titanismus. Oldřich Králík, který rád vyvolával kontroverzní diskuse, připisoval autorství Karlu Sabinovi, jenž dokazoval Máchovu rozervanost. Dopis oslovoval Jana Beneše (1809–1834), Máchova kolegu ze studia filozofického kurzu i práv: „[Jinoch] skloně však se, chtěje utrhnouti růži, zhledne, že z hrobu vykvětá […] hledá ráj v prachu, i nalezne prach – chce obejmouti člověka, a obejme – larvu [masku]. Tak se mně dálo. – A to jest největší trápení ducha, že hledám to, o čem vím, že to není. – Hledám přítele, věda, že mne žádný milovati nemůže […] Noční tmou neprohlédnou plížíme se mezi hroby, vkolo bloudí přístrachy noční, nad námi pomíšený hluk, my sami nejstrašnější larvy. Mnoho, ačkoli nejhlubší tma, chodí jich [s] otevřenýma očima, mezi nimi i já. [Mnoho] jich volá »vidím«, a nevidějí nežli tmu […] strašný obraz vzal jsem s sebou v opětovanou noc a ustrašená zimniční obrazotvornost moje doplnila hrůzy jeho. – To můj svět. – Tím světem bloudím […] vy jdete zemí, má cesta vede peklem […] Každé století snad jen jednoho nalezne takového nešťastníka jako já, kdyby jich bylo více, nebyl by Bůh.“[6]

Karel Sabina vzpomněl v prvním svazku almanachu Máj na další Máchovu sentenci v rozhovoru s ním, když usedli na břeh Vltavy: „Zdává se mi, že sám do sebe pohlížím a vidím v sobě šírou pustotu; prostý chaos se před zrakem mým hemží, až posléze v šerý mrak se sleje. Ten mrak mne tíží jako olovo. Tušívám, že za ním něco leží, nevím však, co. Trápí mne to, a jest mi pak, jako by trápením mým se pohnul mrak a rozstoupil, a nízkým otvorem jako bych v daleké hvězdné světy prohlídnul a cítím ulehčení […] Nezrozená jakás myšlenka zatoužila po životě, dušička hledala tělo!“[7]

K. H. Mácha však nepodléhal jen rozervanectví. „Láska k logice vedla jej k logičnosti i v pospolitém životě, tak že i v obyčejném hovoru všemožně se snažil zákonům jejím co možná zadost učiniti; jakákoliv rozprávka nelogická byla mu odporná.“ „Badání o nejvyšších bytostech, pokud duch lidský k poznání jich se povýšiti může, počalo jej tak mocně zajímati, že se všeho dychtivě chytal, co předmětem hlubokého rozjímání svého učiniti mohl, a cokoliv do oboru učení toho zasahovalo, i jemu přístupné bylo. Praktický a plastický duch jeho, naplněn obrazy z velebné přírody, ochraňoval jej před bludnými zálety.“[8]

Podobně se jeví Máchova osobnost v dopisu rodičům z 21. října 1836, v němž se pisatel také zmínil, jak si představuje zařízení svého litoměřického bytu: „Věci, co bych tu rád viděl […]: 1. sekyrka, 2. kleště, 3. vidlice, 4. lopatka na uhlí, 5. pres, 6. pukličky […], 14. žehlička, 15. moždíř, 16. vál a váleček, 17. kisnu na uhlí […], 20. noční hrnec (cínový), 21. měchačky […], 23. černé sukno na záplaty, 24. ty firhaňky […].“[9] V témž dopise líčí K. H. Mácha svou bleskovou reakci a účast při hašení nebezpečného požáru, který vypukl o den dříve a strávil několik stodol na okraji Litoměřic: „V neděli večer ležel jsem na Radobylu […], bylo tma; v tom vyšel v Litoměřicích oheň […]. Běžel jsem do Litoměřic; přirazím asi za ¾ hodiny a jsem přece jeden z nejprvnějších u ohně […], jedenáct stodol, plných obilí, hořelo najednou, a vítr do toho foukal až hrůza […]. Hořely stodoly po obou stranách silnice a vítr hnal plamen přes ni, žádný nechtěl přeběhnout […]. Čtyři z nás se tedy odvážili. Já svlíkl kabát a odhodil klobouk, jeden mi polil hlavu vodou, aby vlasy nechytily; běžel jsem okolo třech po každé straně hořících stodol a za mnou ještě tři muži […]. Mezi dvěma stodolama je krátká zídka, a v té jsou vrata; jedna stodola hořela a druhá ne; ale vrata mezi níma již stály v plamenu […]. Přelezu tedy s kominíkem ty hořící vrata, které zavřeny byly, roztluku závory […], leza pak na stodolu až k hřebenu, sedl jsem si jako na koně, a druzí mi podávali vodu. Já jsem ustavičně střechu políval, aby nechytila, ale sotva jsem tam vydržel horkem a větrem; vždy než jsem vodu vylil, musil jsem si obličej natřít a napít se. Tak jsme tu stodolu a celou tu řadu za ní zachránili.“[10]

Značně praktický smysl projevil autor Máje rovněž při orientaci ve finančních otázkách. Máj vydal vlastním nákladem 600 kusů (zatím se nikdo nezajímal o sponzorství) v dubnu 1836. Podle kvality použitého papíru byly exempláře rozděleny do tří cenových skupin – 30, 22, 14 krejcarů. Autor měl přesný přehled o prodaných výtiscích. Do začátku června bylo prodáno 350 kusů. Pro rozprodej zbytku zvolil ještě jeden způsob – část vyměnil za beletrii i odbornou literaturu a vyměněné prodával. Neprodělal.[11]

Třetí tvářnost podoby tvůrce Máje modelují deník a především jeho zašifrované pasáže. Triviální sexualita tu básníka přibližuje živočišné pudovosti. Citace dokládá prolínání zmíněné osudovosti s jistou velkorysostí i cílevědomostí. Máchovy světy však nebyly striktně odděleny, prolínaly: „Pical jsem ji popředu i vkleče pozadu u kamen. Zdá se mi a říkal jsem, že jsem tam byl celý, pak jsme opět mluvili o tom, že někomu dovolila, přála si umřít […]. Když jsem fikal, chtěla, abych šel ven, aby ji to nebolelo, a vtom mi to vyšlo, a jí ne. Šel jsem potom srát, a když stará odešla, přišla za mnou […]. Odpusť jí Bůh, jestli mne klame, já ji neopustím, jestli mne jen miluje, a to se zdá, vždyť bych si i kurvu vzal, kdybych věděl, že mne má ráda.“[12]

Komponenty trojí podoby, i když v tomto náčrtu redukované, se však nevylučují. Představují vnitřně rozeklanou osobnost, jíž se ztrácí smysl existence a pro niž není podoba štvance nebo rozervance gestem ani pózou, ani prožitkem, ale nerozlučnou součástí života. Není volbou, ale osudem. Způsobem života se K. H. Mácha také vymykal ustáleným společenským zvyklostem. Na druhé straně táž osobnost je schopna s racionálním rozmyslem uvažovat o zařízení domácnosti, ale především také upravit vlastní život, aby respektoval společenský úzus. Podobné to bylo se studiem práv. Z deníku lze vyčíst, že se jimi Mácha příliš úzkostlivě nezaobíral. Obsáhlá básnická činnost, ochotničení v Kajetánském divadle a další společenské zájmy dostávaly přednost před dokončením studia. Najednou překvapí nutnost postarat se o budoucí rodinu, postavit se na vlastní nohy a básník uzavírá studium – ve svých necelých dvaceti šesti letech – a po podnětu od kolegy Františka Břetislava Trojana nalézá místo v litoměřické notářské kanceláři Josefa Filipa Durase. Bude třeba řešit další společenský problém – zastřít před litoměřickou smetánkou, že ještě není ženat a že se v Praze jeho partnerce narodil syn. Podobně bude třeba v Praze připravit uzavření sňatku. Připomeneme-li ryze praktické uvažování o zařízení bytu, pak se překvapivě představuje osobnost cílevědomá, energická, činorodá. Její rozeklanost a světobol vůbec neovlivnily ani intimitu privatissima a K. H. Mácha se také představuje jako dominantní, nezdrženlivý mužský element, jednoznačně si podřizující partnerku.

Máchovy povahové rysy velmi dobře zachytil Karel Sabina.[13] Ze Sabinových poznámek vycházel s širším psychologickým zaměřením Jakub Arbes,[14] souhrn vzpomínek současníků sestavil a rozebíral Miroslav Ivanov.[15] Arbes popírá jako zásadní rysy Máchovy povahy nadměrnou ctižádost a marnivost. „[…] vše, co zdálo se na Máchovi vrstevníkům jeho ctižádostí a marnivostí, bylo právě jen onou tajeplnou pružinou duševní, bez které jest umělec pouhou anomalií.“[16] Cituje K. Sabinu: „On požadoval od života více, nežli tento na svém nízkém stupni poskytnouti může; on byl básníkem, a svět, jaký jest, nosí prosaickou tvář.“[17] Arbesův souhrnný soud pak Máchu charakterizuje jako ducha samostatného, vyniknuvšího nad průměrem, duchaplného, geniálního, bystroduchého, mnohostranně vzdělaného, snivého a hluboce se zamýšlejícího, bezelstného. Vztahu k ženám věnoval pozornost K. Sabina: „Mácha byl náruživým v lásce jako v životě. Jeho rozčilená mysl hledala za oblíbenou tváří i oblíbené myšlenky a city. On hledal ideály, a nalézal masky.“[18] Taková výjimečná osobnost se přirozeně nemůže beze zbytku zařadit do obecných standardizujících představ a musí se z nich vymykat výjimečností. Jinými slovy, génius za svou genialitu vždy platí. Genialita a emocionalita však byly u Máchy vyvažovány jak racionalistickou střízlivostí, tak dychtivostí po poznání – mimo jiné zájmem o cestování, zaujetím pro hradní zříceniny, dychtivostí prožitku – vztah k Eleonoře (Lori) Šomkové. Výjimečnost geniality vyvažovala jak schopnost absolutního soustředění, tak roztěkanost, která ho nutila k nadprůměrným chodeckým výkonům.

J. Arbes dospěl k závěru: „ Mácha netoliko jako básník, on ani jako člověk Čech svrchovaně šťastným býti nemohl. Neboť kdož medle z nás, kteří máme jen ždibek citu a známe dějiny – kdo z nás může býti šťastným?“[19] Snad jen v ráji srdce. A k tomu ve svém zoufalství dospíval již Jan Amos Komenský, i když v Kšaftu umírající matky Jednoty bratrské relativizoval jistotu onoho ráje vyznáním víry v budoucnost.

Křehkost pod maskou bezstarostnosti

HUGO HAAS

* 18. února 1901, † 1. prosince 1968

český divadelní afilmový herec

Písmem Hugo Haase jsem se zabývala vsouvislosti spřipravovanou knížkou Jolany Matějkové Hugo Haas. Život je pes (Praha: Nakladatelství XYZ, 2005), vníž byl grafologický portrét Haasovy osobnosti také uveden.

Grafologický rozbor rukopisů

Podkladové rukopisy krozboru

Prostudovala jsem dostupné originály Haasových rukopisů vPamátníku národního písemnictví avDivadelním archivu Národního divadla vPraze. Uvádím následující ukázky:

•dopis (pravděpodobně adresovaný) Karlu Hugo Hilarovi z22. 3. 1927 (ukázka 4);

•dopis Olze Scheinpflugové ze17. 10. 1967 (ukázka 5).

Ukázka 4 Hugo Haas Karlu Hugo Hilarovi (pravděpodobně) z22. 3. 1927 (zmenšeno)

Ukázka 5 Hugo Haas Olze Scheinpflugové ze17. 10. 1967 (zmenšeno)

Popis celostních znaků vpísmu

Dopisy zmladšího věku

Písmový obraz: přirozeně uspořádaný, pružně dynamický, šťavnatý, senergickým elánem, svižný, proměnlivý, živý, spontánně plynoucí azároveň usměrňovaný, řízený.

Poměr pohybu aformy: lehce převažuje forma vcelkověpohyblivém písmu.

Pohyb: dynamický, energický, středně rychlý se švihem, koordinovaný, splavně usměrňovaný.

Forma: jasně vyjádřená sprofilovaným detailem, čitelná, variabilní se zpevněností.

Fixace: II (ohebnost, uvolněnost, pružná pohyblivost), IVa (řízenost, tvarovanost), příměs IVb (utlumenost).

Rytmus: přirozená pulzace písma je narušovaná brzdícími tendencemi.

Individuálnost: osobitá obratnost vtvarování pohybové energie.

Harmoničnost: souladnost písma je lehce vychylovaná zpevňováním průběhu pohybu.

Dopisy zkonce života

Ve srovnání spísmem zdřívějšího období je zde patrná výrazná utlumenost písma aúbytek energie, dřívější „šťavnatost“ jako by pohasínala; převažuje fixace IVb, spříměsí fixace II; oslabená rytmická pulzace.

Grafologický portrétosobnosti Hugo Haase

Písmo vypovídá opisatelově živé dynamičnosti, pohyblivé proměnlivosti, orozmanitosti jeho prožívání, myšlení avztahování se ke světu.

Projev ve společnosti

Zrukopisu je patrné, že společenská oblast je pro pisatele velice důležitá. Projevuje se jako obratný, bystrý, inteligentní společník, který má dar lehkosti apřirozenosti ve vyjadřování. Vyzařuje jemnou noblesu, švih agraciéznost, hravou samozřejmost ajiskřivou živost. Může tak mít šarm apřitažlivost pro své okolí. Baví druhé azároveň se těší ztoho, že je to právě on, komu se tak dovedně daří rozveselovat ostatní. Potřebuje pozornost okolí, úspěch iobdiv. Dá se říct, že je tak vurčitém smyslu závislý na společnosti ajejí odezvě.

Prožívání

Kultivovanost vkonfliktních situacích

Smysl pro řád se střídá suvolněnou ležérností

Osobitá kreativita

Touha po sebeuplatnění asebevyjádření

Vztahy kženám

Otázka drog[20]

Závěrečný dovětek

Svnitřním rozměrem lásky

VLADIMÍR JUST

červenec 2011

Table of Contents

Úvodem

Předmluva

Poděkování

Někdy rozevlátý, jindy pedant

KAREL HYNEK MÁCHA

Grafologický rozbor rukopisů

Grafologický portrét osobnosti Karla Hynka Máchy

Grafologický portrét K. H. Máchy v otázkách a odpovědích

Karel Hynek Mácha

Křehkost pod maskou bezstarostnosti

HUGO HAAS

Grafologický rozbor rukopisů

Grafologický portrét osobnosti Hugo Haase

S vnitřním rozměrem lásky