Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zpracování a vydání publikace bylo umožněno díky finanční podpoře Filozofické fakulty
Univerzity Palackého v Olomouci v roce 2013 z Fondu pro podporu vědecké činnosti,
FPVC2013/07 „Terapeutické možnosti Metody omezené zevní stimulace“.

Mgr. Martin Kupka, Ph.D.

PSYCHOSOCIÁLNÍ ASPEKTY PALIATIVNÍ PÉČE

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5654. publikaci

Recenzovali:
doc. PhDr. Marcela Bendová, Ph.D.
doc. PhDr. Vladimír Řehan

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 216
Vydání 1., 2014

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Photo © allphoto.cz

ISBN 978-80-247-4650-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8633-9 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8884-5 (ve formátu EPUB)

1.Úvod

Sebeuvědomění a schopnost anticipace jsou pro člověka darem, mohli bychom říci, že se jedná o zásadní evoluční výhodu. Člověk se dokáže podívat do budoucnosti, dokáže plánovat a vědomě tak řídit svůj život. Dokáže se rovněž ohlédnout zpátky do minulosti a uvažovat nad zkušenostmi, které již získal. Tento dar je ovšem do jisté míry vpravdě darem danajským. Staré rčení zní, že vše zlé je k něčemu dobré, a já si myslím, že i vše dobré je k něčemu zlé. Tak je to i s výše uvedeným, člověk má vysokou úroveň kognitivního systému, uvědomuje si sám sebe a nahlíží do budoucnosti své cesty. Na jejím konci vidí smrt a pomíjivost, nejen pro sebe, ale i pro své blízké a pro vše, co existuje.

Myslím si, že zásadním aspektem reality je pomíjivost. Vše, co vznikne, jednou zanikne. Člověk přichází z (ne)bytí a do (ne)bytí se vrací. Toto vědomí ho děsí, je zdrojem obav a úzkosti. Zásadním vývojovým úkolem je vyrovnat se s touto daností, což člověk činí v první a druhé polovině života rozdílným způsobem.

Pro první polovinu života je zdravou cestou expanze a průnik do světa. Nutnou základnou je důvěra, která je indukovaná rodiči. Dítě může těžit z jejich zkušenosti a schopnosti vyrovnat se s povahou života a skutečnosti. Potřebuje jejich přijetí. Z expanze se rodí zkušenost a stabilizuje se sebepojetí. Člověk získává sebe a svět a nachází vlastní cestu.

V druhé polovině života jedinec pochopí, že sebe i svět jednou ztratí. Jeho úkolem je posléze o tento pomíjivý svět pečovat, a to právě navzdory oné pomíjivosti. V druhé polovině života je úkolem člověka držet svět pohromadě. Člověk pracuje a pečuje o druhé. Tak se rodí prožitek smysluplnosti, a to navzdory pomíjivosti, navzdory smrti. I přes toto zásadní omezení, kterým je konečnost, člověk se učí svět s jeho povahou přijmout. Ještě z jiného úhlu pohledu bychom mohli říci, že v první polovině života člověk směřuje své poznání do vnějšku a posléze do svého nitra. Jsou to tyto dvě oblasti, kde hledáme odpovědi.

Cílem této knihy je čtenáře seznámit s některými hlavními oblastmi paliativní péče, které jsou nedílně propojeny s psychologií a psychoterapií. Text může pomoci se základní orientací v oblasti doprovázení umírajících a jejich rodinných příslušníků. Autor si rovněž klade za cíl, aby čtoucí vstoupil do kontaktu s vlastní smrtí. Bez tohoto „živého“ vztahu k vlastní smrtelnosti je osobní angažovanost v oblasti paliativní péče značně problematická.

Text by měl vyvolat rovněž zájem jít více do hloubky a pokusit se některé oblasti dále zpřehlednit vlastním studiem. Ono zpřehlednění bude dozajista nutné, pokud dotyčný bude mít zájem v oblasti paliativní péče pracovat, třeba právě jako psycholog, sociální pracovník či terapeut.

Myslím si, že na téma smrti nelze pohlížet pouze jako na tragický moment života. Smrt je, či může být, rovněž iniciační zkušeností. Vědomí vlastní smrti nás nutí žít autenticky, vědomí vlastní smrti může náš život obohatit v tom smyslu, že prožijeme v přítomném okamžiku neskonalý úžas, vděčnost a radost, že existujeme, že vůbec něco okolo nás může být. Vědomí vlastní smrti nás nutí dokončit úkoly, které před nás život postaví. Vede nás také k tomu, abychom se dokázali pozastavit a vystoupit ze světa praktické nutnosti a vstoupit do světa prožitku, do světa okamžiku. Pokud čtete tyto řádky, můžete naráz pochopit a prožít, že právě teď jste tento okamžik. Vystoupit ze světa analýzy a objektivity a vstoupit do vztahu s okolím. Život nemusí být přípravou na něco, co se nikdy nestane.

Každý člověk dozajista chce být šťastný. Spousta lidí vidí štěstí pouze v dosahování cílů. Štěstí je něco, co je pro ně situováno do budoucnosti. V tomto ohledu nás může vědomí vlastní smrtelnosti probudit. Je třeba se probudit! Pokud se tak stane, můžeme najednou prožít, že káva, kterou právě pijeme, je dobrá, že slunce hřeje, že je prima být mezi lidmi či být sám, tvrdě pracovat, či lenošit, jít se projít nebo někomu uvařit večeři, koukat, jak padá sníh, zaplést se do pavučiny ve sklepě, chodit do práce, lehnout si do listí, promoknout v dešti, běžet lesem, vymalovat byt, hrát si s dětmi. Cokoli, co se týká přítomného okamžiku!

Člověk jistě žije ve všech třech časech najednou – minulost, přítomnost, budoucnost. Ovšem pouze přítomnost je „skutečná“. Starověký nápis na slunečních hodinách hlásá: „Hodiny se nepočítají, nejsou-li poklidné.“ A život uteče jako sen.

Smrt je jednou z mála skutečných jistot. Jsme schopni ji chápat jako přirozenou součást našeho života, pokud dokážeme opustit iluzi lineárního času a vstoupit do času cyklického. Nádech a výdech, střídání noci a dne, proměna roku v jednotlivých ročních obdobích. Střídání generací. Myslím, že čím blíže byl člověk zemi, že čím blíže žil přírodě, tím plněji to byl schopen vnímat.

Vědomí smrtelnosti dává životu smysl. Myslet na smrt prostě svědčí životu a jeho kvalitě. Tím nemám na mysli nějaké morbidní utápění se v myšlenkách na smrt, úzkost ze smrti je naprosto přirozená. Jenže právě ona úzkost může být vnitřním kompasem člověka na jeho cestě životem. Myslím, že každý člověk chce prožít dobrý – úplný život. Pokud se tak stane, může přijmout vlastní i cizí smrt. Znamená to být blízko vlastní přirozenosti. Pokud takto dokážeme žít, můžeme si uvědomit, že kolem nás je spousta dalších cítících bytostí, nejen lidí. A to je základ pro praktickou každodenní etiku.

Rád bych tuto knihu věnoval lidem, kteří v životě hledají pevný bod. Místo, odkud se mohou vydat do světa. Archimédes ze Syrakus údajně prohlásil: „Dejte mi pevný bod ve vesmíru a já pohnu celou Zemí.“ Jak jsme na tom my? Sám za sebe říkám, že vědomí vlastní smrti je pro mne pevným bodem, odkud se každý den mohu vydat do světa a do kterého se mohu kdykoli vrátit.

Elisabeth Lukasová (2009) je toho názoru, že existují zvláštní místa a stavy, které „čistí“ antény našeho svědomí a filtrují vnější rušivé podněty. Takovými léčivými místy jsou meditace, relaxace, ticho, samota. Sedět za jasné noci pod hvězdnou oblohou nebo z vrcholku hory pozorovat východ slunce. To jsou zážitky, které odkrývají směr. Umělci, básníci i terapeuti vědí, že to jsou zážitky, které dokáží povzbudit duši člověka. A právě terapeuti příležitostně, při konfliktech hodnot, při nejistotě v rozhodování, ambivalenci a hledání cesty, doporučují, aby člověk šel do pustiny, houpal se na mořských vlnách nebo se díval v noci na oblohu. Když se totiž zacloní nepodstatné, odkryje se podstatné.

Právě samota může člověku nabídnout konfrontaci se smrtí a úzkostí. Může zvýšit nepohodlí člověka a tak poukázat na to podstatné a opomíjené. V tomto ohledu je nutno zmínit, že v některých kapitolách této knihy jsou informace o metodě omezené zevní stimulace (restricted environmental stimulation technique), kterou v současnosti s kolegy zkoumáme z hlediska jejího terapeutického potenciálu. Právě zde se pracuje s cíleným navozením samoty a snížením podnětové stimulace, což má navodit čerpání podnětů z vnitřních zdrojů a konfrontaci s tím, co je pro konkrétního jedince podstatné. Text knihy byl zpracován v rámci výzkumu podporovaného Univerzitou Palackého v Olomouci FPVC2013/07 s názvem „Terapeutické možnosti Metody omezené zevní stimulace“.

2.Význam smrti v životě člověka

„Otázka po smyslu života nevyvstává nikdy naléhavěji a palčivěji než v okamžiku, kdy vidíme, jak poslední dech právě opouští dosud živé tělo.“

Carl Gustav Jung

Smrt je základní lidské téma. Každá kultura, každá doba se s ním vyrovnává jinak, každá hledá jeho smysl. V podstatě u jakéhokoliv náboženství můžeme najít dvě základní otázky: „odkud jdeme?“ a „kam se vracíme?“. Úzkost ze smrti a existence utrpení jsou matkou všech náboženských a spirituálních nauk, jež se pokoušejí muka naší konečnosti mírnit (Yalom, 2008). V tomto kontextu se nutně nabízí otázka, zda má život smysl, když stejně nakonec zemřeme? Má život nějaký smysl, který by nebyl zničen nevyhnutelnou smrtí, jež každého z nás očekává?

Smrt a smysl života jsou tak nerozlučně propojeny. Ovšem ono propojení by nebylo úplné, pokud bychom z něj vyloučili svobodu, odpovědnost a samotu. Vždyť co jiného než rozhodnutí a následky, které každá volba přinese, nás vracejí ke smrti a smyslu. Každá volba, kterou učiníme, znamená, že něco se uskuteční, a tudíž něco přežije, zůstane zachováno, a něco jiného nikoli. Náznak smrti zažíváme rovněž prostřednictvím aktu zapomínání (Frankl, 1996, 1997, 1999; Längle, 2002; Yalom, 2006).

S každou volbou se pojí prožitek smyslu – posouzení, zda ona volba byla správná, lépe řečeno smysluplná. Frankl (1996) považuje za orgán smyslu svědomí člověka. Navíc nikdo se nemůže rozhodnout za nás a důsledky každé volby prožíváme opět my sami. Takto se život každého z nás podobá rozhovoru s akcentem osamělosti. Vědomí sebe sama nás od ostatních odděluje a zároveň s ostatními spojuje. Život se nás ptá a my odpovídáme. A odpovídat znamená zároveň pokládat otázku (Längle, 2002).

Technicky orientovaná civilizace, ve které žijeme, se snaží smrt si podrobit, zvítězit nad ní, získat nad ní kontrolu. Konzumní mentalita degraduje smrt na ztrátu možnosti užívat si. Kult mládí, výkonnosti a krásy se odvrací od stáří, smrti a ošklivosti. Smrt jako by nepatřila k lidem, jejichž zásadní motivací je bavit se a užívat si bez ohledu na následky. Pěstování optimismu za každou cenu odmítá myšlenku na možné utrpení a smrt. Převládá názor, že zabývat se smrtí je morbidní. Kdo tak činí, není v pořádku (Ariés, 2000a).

Vzpomínám si na zkušenost ze základní školy, kdy jsem si v sedmé třídě vybral k recitaci báseň od Františka Branislava – Naposled. Jednalo se o domácí úkol. O volný výběr básně. Třídní učitelka nejen že interpretovala výběr básně jako morbidní, ale pozvala si rodiče do školy a informovala je, že si myslí, že nejsem v pořádku a měl bych navštívit nějakého odborníka.

Huxley (2004) popisuje degradaci a bagatelizaci smrti ve světě zkonstruovaném inženýry štěstí. Život je pečlivě naplněn prací a dětinskými zábavami, lidé jsou vedeni k tomu, aby se chovali celý život stejně. Lékařská péče účinně brzdí vnější projevy stárnutí. Umírání je rychlé a témata smrti, utrpení, tragédie a smyslu jsou dokonale podrobena cenzuře.

U širší laické i odborné veřejnosti převládá mínění, že zabývat se smrtí je nepatřičné, či dokonce patologické. Prostě divné. Dle tohoto názoru je třeba od ní odvracet pozornost pacientů, zdravých dospělých a samozřejmě hlavně dětí. Když se nám pak toto téma jednou otevře, má podobu strachu či děsu, před kterým jsme bezbranní (Haškovcová, 2010).

Pokud pochopíme a přijmeme smrt jako součást života, potom ji ve chvíli, kdy skutečně přijde, budeme čelit snadněji. Pokud se lidé vyhýbají myšlenkám na smrt, přestože je jim v hloubi duše jasné, že musí neodvratně přijít, je to nepatřičné a nijak si tím nepomohou. Totéž platí v případě stáří, pokud je nepřijímáme jako součást života, ale považujeme je za něco nechtěného, a vědomě se mu proto v myšlenkách vyhýbáme. Aby život dostal smysl, je nezbytně nutné akceptovat nemoc, stáří, umírání a smrt jako přirozené součásti života (Gjamccho, 2006). Obecně bychom něco takového mohli říci o utrpení a položit si otázku, zda utrpení má nějakou pozitivní hodnotu.

S problémem existence utrpení ve světě je možné se vyrovnat pomocí odhalení jeho smyslu. Existuje utrpení, které je lidmi způsobeno záměrně, a je tedy odůvodněné a oprávněné. Je to utrpení spojené s námahou, sportem, poznáváním nových věcí – s učením se, s trestem. Něco momentálně namáhavého, těžkého a bolestného není příjemné, ale v perspektivě času je to smysluplné. Takovýto druh utrpení má svůj předem daný smysl a člověk ho akceptuje a může se na něj dokonce i těšit (Raban, 2008).

Existuje však množství forem utrpení, kam smrt rozhodně patří, které si nepřejeme a nevolíme, ale musíme je přijmout a nést, protože jsou nedílnou součástí života. Má takovéto utrpení nějaký pozitivní význam? Přijetí života a pochopení života jako celku v sobě zahrnuje pochopení a přijetí utrpení, se kterým se každý z nás nutně setká. Důležité je uvědomění, že netrpíme sami, že bolest, nemoc, stáří a smrt se týká i ostatních lidí a cítících bytostí obecně. Zde se otevírá prostor pro soucit, který posiluje přístup k životu a dodává odvahu. S touto odvahou pociťujeme více klidu. Pokud naše perspektiva zahrnuje i utrpení bezpočtu jiných bytostí, naše vlastní utrpení se jeví jako poměrně malé (Gjamccho, 2006).

Lidský život se navíc naplňuje nejen hodnotou tvorby a radosti, ale také hodnotou utrpení. Naplněním postojových hodnot přinesl Frankl (1996) do psychologie a psychoterapie nedozírné množství hodnotových možností. Člověk může zrát a růst právě v utrpení. Trpíme jenom něčím, co nemůžeme učinit důstojným, a něčím, co nedokážeme přijmout. Frankl (1997) chápe existenciální analýzu jako uschopnění člověka k utrpení, což vede k vnitřní svobodě navzdory vnější danosti.

Mnohdy máme pocit, že smrt není skutečná, že se netýká nás, ale těch druhých, jako bychom v tomto životě měli setrvat navěky. Tento sebeklam může být zdrojem mnoha nesnází. Vědomí pomíjivosti všech věcí se stává pobídkou k disciplinovanému životu, k ukáznění mysli. To ovšem neznamená trestání nebo kontrolu zvnějšku. Nejde o zákaz, ale spíše o to, že pokud existuje rozpor mezi krátkodobým a dlouhodobým cílem, měl by člověk obětovat krátkodobé uspokojení tomu trvalejšímu. Totalita dusí rozvoj člověka. Individualismus naopak znamená, že neočekáváme pomoc zvnějšku a neočekáváme ani žádné rozkazy, spíše sami přebíráme iniciativu. Každý člověk si vytváří vlastní život – minulost, přítomnost i budoucnost. Svoboda a individualita proto vyžadují sebekázeň, vyžadují přijetí odpovědnosti (Gjamccho, 2006).

Pokud je člověk schopen připustit si a prožít, že jednou zemře, dokáže realisticky zvážit svou situaci a nebude v přílišné míře obtěžován zbytečnými starostmi. Nebude zanedbávat věci, na kterých v dlouhodobé či dohledné perspektivě opravdu záleží. Pokud dospějeme k závěru, že zemřeme, můžeme začít zkoumat, co má skutečnou hodnotu. Můžeme pochopit, že život běží velmi rychle kupředu, začneme si vážit více času a dělat to, co je důležité. Potlačení myšlenek na smrt a umírání ovšem neodstraní jejich realitu. Místo toho hrozí oploštění života. Podobně jako v alegorii Konec civilizace, jejímž autorem je zmiňovaný Huxley.

Nutno dodat, že člověk se rozhoduje v kontextu minulosti, přítomnosti i budoucnosti, smysl jeho konání nezávisí explicitně na cíli, jehož může dosáhnout, není závislý na úspěchu jednání, tedy na budoucnosti. Smysl spočívá rovněž v nepodmíněnosti sebenasazení, které je vždy ve spojení s přítomným okamžikem (Wicky, 2007).

V tomto měli naši předkové jistou výhodu. Rození i umírání bylo v poměrně ještě nedávné minulosti mnohem spíše chápáno jako přirozená součást životního cyklu. Stálo v centru pozornosti, bylo více na očích. Děti se seznamovaly s rozením i umíráním přímo (Říčan, 2004). Dnes je smrt i narození člověka zpravidla odsunuto do nějaké instituce mimo okruh rodiny. Dříve se musela rodina postarat o mnoho věcí. Počtem členů byla velká, vícegenerační. Rodina byla rovněž společenstvím, ve kterém probíhala tvorba. Dnes je rodina považována spíše za společenstvo konzumní (Sobotková, 2007).

Zde se opět můžeme vrátit k problematice smyslu v životě, který je s tématem individuální smrti nutně spojený. Obyvatelé preindustriálního světa byli obtíženi mnoha životními problémy, avšak zdá se, že neduh bezesmyslnosti mezi nimi nebyl. Smysl se získával různými způsoby. Navíc lidé byli často zaměstnáni úkolem uspokojovat jiné, základnější potřeby pro přežití. Bojovali s nouzí, trpěli a pracovali s minimem volného času, s minimem času pro sebe (Yalom, 2006).

Zdá se, že rozvoj absence smyslu je částečně spojen se snahou potlačit utrpení a těžkosti. Nikoli je přijmout či pochopit, ale odstranit a vytěsnit. Je to paradoxní, protože málokdo by si přál v životě trpět a prožívat bolest. Všichni lidé touží po štěstí a snaží se vyhnout utrpení.

Vzhledem k okolní nouzi a nesnázím se i psychologie ve 20. století koncentrovala na osvobození člověka od podmínek, které ho činí nešťastným a omezují jeho život. Psychologie se snažila osvobodit člověka od vnitřních pudových překážek, od strachu před autoritami či od špatného svědomí (Lukasová, 2009).

V druhé polovině dvacátého století se radikálně pozitivně změnila životní situace lidí v euroamerické kultuře. Většina obyvatel byla osvobozena od každodenní nouze. Narůstá množství volného času a snadno dostupné zábavy pro každého (Postman, 2010).

Očekávané absolutní štěstí se nedostavuje. Místo toho narůstá počet sebevražd, drogově závislých, kriminálních činů. Zvyšuje se rovněž počet mrzutých, neurotických a depresivních lidí (Lukasová, 2009).

Obyvatelé preindustriálního světa žili blízko zemi, cítili se být součástí přírody. Orali, seli, sklízeli, vařili a přirozeně zajišťovali své pokračování v budoucnosti prostřednictvím plození a výchovy dětí. Uvědomovali si cyklus, kontext a celek svého života. Jejich každodenní práce byla tvořivá a spojená se základními potřebami. Tito lidé měli díky zemědělství přirozenou sounáležitost se širším celkem (Říčan, 2004).

Obyvatelé dnešního urbanizovaného, technického světa musí čelit životu často bez nábožensky podloženého kosmického významového systému. Jsou odříznutí od spojení s přírodním světem a tím i se základním řetězcem života. Máme jednoduše příliš mnoho času klást zneklidňující otázky, navíc většina práce postrádá vnitřní hodnotu a populační exploze relativizuje smysl plození a výchovy dětí (Yalom, 2006).

Nadměrná úzkost ze smrti se velmi často maskuje právě jako absence smyslu v životě. Jinak řečeno, absence smyslu v životě prohlubuje úzkost ze smrti. Na povrchní úrovni by se dalo očekávat, že nespokojení a zklamaní lidé by mohli uvítat odpočinek, který smrt přinese. Opak je pravdou. Pocit naplnění, že člověk život prožil dobře, že jeho život měl smysl, zmírňuje děsivost smrti. Člověk nedokáže čelit vyhlídce na nevyhnutelnou smrt, dokud nepoznal plný život (Yalom, 2008).

Výstižně to popisuje také v úvodu citovaný Jung (1993, 1994), když tvrdí, že existuje spousta mladých lidí, kteří mají strach ze života, kteří se bojí skočit do proudu dravé řeky, po které přece tolik touží. Existuje ovšem snad ještě větší počet stárnoucích lidí, kteří mají týž strach ze smrti. Mladí lidé, kteří se bojí života, trpí později právě tak stejným strachem ze smrti.

Frankl (1996) přirovnává lidský život k natáčenému filmu. Dosavadní minulost je již exponovanou částí filmu, na němž je zachycena každá scéna. Žádnou již nelze z filmu odstranit. Budoucnost, kterou má člověk ještě před sebou, je dosud neosvícená. Jedinec není pochopitelně jediným tvůrcem filmu. Život jako takový je nevyzpytatelný a někdy omezující. Člověka můžeme vnímat jako spoluautora. V rámci nám přisouzené „vrženosti do světa“ odpovídáme na vše, co se děje a jak si sami zvolíme. Věci se člověku nedějí, nýbrž vždy se děje něco skrze nás. V každé drobné scéně, která se natáčí a přechází tak do již exponované části filmu, je zároveň i naše odpověď. A pokud to byla dobrá odpověď, upřímná a smířlivá, za níž si můžeme stát a hlásit se k ní, pak je jejím prostřednictvím v této scéně zároveň obsažen náboj životního smyslu, který nemůže být zahlazen individuální smrti.

Co dodat závěrem této kapitoly? Snad to, že pokud chceme najít cesty vnitřním i vnějším světem, měli bychom být pozorní, všímaví a uvědomit si, že nebudeme žít věčně. Můžeme tak vstoupit do důvěrnějšího vztahu se světem. A k tomu potřebujeme všechny smysly. Co vidím, slyším, cítím, chutnám, hmatám? Jak o životě smýšlím a jaký vztah k němu zaujímám?

Když užíváme naše smysly, je nám důvěrnější, co nás potkává. Co je důvěrnější, se nám otvírá. Co se nám otvírá, nám ukazuje své bytí. Co nám ukazuje své bytí, nám odkrývá kořen smyslu. Když se setkáváme s kořenem smyslu jiných životů, dotýkáme se našeho vlastního pocitu smyslu.

Co to znamená pro konkrétní život? Znamená to nebýt lhostejný. Smysly a smysl patří k sobě. Hledání smyslu není pouze duchovním činem, ale zároveň každodenním jednáním celého člověka. Proto je rozdíl, zdali někdo život pouze pozoruje, nebo ho také objímá, zdali poslouchá koncert na kazetě nebo v koncertním sále, zdali zdraví se znuděným ahoj nebo s vřelým stiskem ruky. Kdo jde životem s otevřenými smysly, tomu se otevírá smysl. Můžeme říci, že takový člověk je pozorný, všímavý k bytí vlastnímu i jinému.

Komu se otevírá smysl v životě, tomu se otevírá i cesta ke štěstí, třebas tichému, ne hned viditelnému. Můžeme rovněž uvažovat, že takový člověk žije autenticky a přestává se bát smrti nepřiměřeně (Čálek, 1992, 2010; Batchelor, 2001; Benda, 2007; Lukasová, 2009; Böschemeyer, 2010).

3.Umírání a smrt v historické perspektivě

„Zachovejme klid, neboť za sto let to všechno bude jedno.“

Ralph Waldo Emerson

Smrt znepokojuje člověka. Nelze ji odejmout z našeho osudu a její načasování je nejisté. Zdravý, mladý člověk si myšlenku na smrt zpravidla nepřipouští. Smrt mu připadá jako něco vzdáleného, co se jej momentálně netýká, jako něco, co přijde až jednou… (Konečný, Bouchal, 1979; Grof, 2009).

Umírání a smrt jsou pro každého bezesporu zásadní události. Je to základní jistota, kterou máme, je to univerzální zkušenost, kterou každý z nás podstoupí. V průběhu života odcházejí naši blízcí, až nakonec i my sami staneme před limitní hranicí vlastního biologického zániku (Grof, 2009). Lidský život začíná narozením a končí smrtí. Před a po je sféra, kterou nemůžeme běžnou zkušeností pochopit. Člověk je vržen do světa, nevolí své zrození a nemůže se rozhodnout pro svou nesmrtelnost (Haškovcová, 1975).

Ti, kteří očekávají svou smrt v dohledném čase, stejně jako jejich rodinní příslušníci, proto zcela pochopitelně hledají informace a poznatky, jak tu stejnou situaci prožívali a jak se s ní vyrovnávali jiní lidé (Haškovcová, 2007).

Raban (2008) i Haškovcová (2010) konstatují, že v minulosti se člověk setkával s umíráním častěji. Tato osobní konfrontace je nyní méně zřetelná. Je to způsobeno tím, že většina lidí umírá v nějakém lékařském zařízení a často bez rozloučení s nejbližšími a bez jejich účasti. Řada podstatných skutečností, které se smrtí souvisí, je vinou tohoto faktu předmětem tabu, což brání osvojit si alespoň základní znalosti potřeb těžce nemocných a umírajících lidí. Bez znalosti problematiky je pak konkrétní pomoc obtížná, až nemožná (Haškovcová, 2010).

3.1Umírání a smrt v minulosti a současnosti

Lze konstatovat, že v preindustriálním období se ke smrti a umírání přistupovalo odlišně. Smrt lidskou představivost uchvacovala vždy a již od dob prastarých kultur se stávala inspirací mnoha uměleckých či architektonických děl (Bailey, 2006). Společným jmenovatelem řady pohřebních obřadů u přírodních národů je jejich nezlomná víra v posmrtný život a zároveň ambivalentní postoj k mrtvým. Na jedné straně můžeme spatřit tendenci usnadnit zemřelým cestu do světa duchů a na straně druhé jim zabránit v návratu (Ariés, 2000a; Soukup, 2000, 2004).

Již v úvodu této kapitoly bylo řečeno, že smrt se stala předmětem tabuizace. Dnešní technicky vyspělá medicína je charakteristická tím, že velmi intenzivně bojuje o ohrožený život každého člověka. Vyspělé technologie vznikají proto, aby lidem byly k užitku, ale my, jakožto jejich uživatelé, jsme většinou nakonec nuceni přehodnotit vlastní cíle a vlastní život právě díky moderním technologiím, které svým působením před nás staví otázky, na které jsme původně nebyli, a ani nemohli být připraveni (Cassel, 2000).

Postman (2010) uvádí, že dnešní lékařská věda tabuizovala smrt. Smrt se do našeho pojetí života v euroamerické kultuře dá začlenit obtížně. Pro dnešního člověka je samozřejmostí žít dlouho, úspěšně a šťastně. Dnešní člověk se chce bavit a nemá zájem zaobírat se strastí, nemocí, stářím, utrpením a smrtí. Postman (2010) tomu říká: „ubavit se k smrti“. Také spoléháme na lékaře, kteří v současnosti umí skutečné zázraky. Technická vyspělost medicíny je obdivuhodná. V takovémto kontextu je ovšem velmi obtížné zemřít. Na této skutečnosti nemění nic ani fakt, že svou smrtelnost dovedeme na racionální rovině přijmout – každý dospělý člověk ví, že jednou zemře. Ovšem racionální uchopení je bez emočního doprovodu velmi povrchní. Vlastní emoci zpravidla disociujeme. Zůstává tak pouze racionální složka.

Současná ustálená představa je taková, že smrt by měla přijít nejen na konci dlouhé a řekněme úspěšné cesty životem, ale také optimálním způsobem: rychle, bezbolestně a s pomocí profesionálů, kteří vědí, co mají udělat (Haškovcová, 2007).

Fenomén tabuizované smrti se po druhé světové válce stává obecným jevem. Smrt je vnímána jako nutný, ale nepatřičný fenomén, který se vlastně nehodí do světa ovládaného vědou, technikou, médii a zábavou – do světa, který je primárně lineární a je orientován na růst (Postman, 2010).

V postmoderní době se dá těžko mluvit o trendu. Přesto mediální obraz života je vyladěn na mládí, sex, úspěch a výkon. Navíc se tak děje v pokřivené, většinou nereálné podobě. Smrt je skryta, mlčíme o ní a setkáváme se s ní často pouze v podobě mediální zprávy o tragédii (Bělohradský, 1997).

Problém nastává tehdy, pokud se smrt objeví blízko. Když vážně onemocní nebo umírá někdo nám drahý, když lékař opakovaně zažívá konfrontaci s umíráním a neví, co říci pozůstalým, a neví, jak se k umírajícímu člověku má zachovat (Haškovcová, 2007).

Současná situace ve vztahu k umírajícím se rodí v 19. století. Díky technické akceleraci a rozvoji vědy začínáme v dříve beznadějných případech nad smrtí vítězit. Prodlužuje se také délka života, smrt je méně vidět a předmětem zájmu se stává život. Ten se díky rozvoji výrobních sil zrychlil a zrychlují se také pohřební rituály. Když zemře člověk, je pohřbíván rychleji, méně lidí se pohřbu účastní. Na smrt už není čas, jako by se neustálému růstu a výkonnosti nesměla postavit do cesty žádná překážka. Koncem 19. století se začíná hovořit o komercionalizaci smrti. Pohřební rituál, jako vše ostatní, se stává předmětem byznysu. Dřívější nákladné pohřby přestávají být běžné. Pohřební rituál i obřad se zkracují a černé šaty jako symbol smutku jsou viděny většinou pouze na pohřbu a posléze spíše výjimečně. Zármutek nad ztrátou tudíž není registrován okolím a okolí neví, že dotyčného postihla tragická událost. Lidé mimo rodinu tak nemohou zaujmout vůči pozůstalému odpovídající postoj. Nechápou, jak obtížným životním obdobím si prochází. Se smrtí se tedy zachází tak, jako by vůbec nebyla přirozenou součástí života (Ariés, 2000a).

Společnost izolovala smrt, kromě smrti státních činitelů a jiných významných osob ve městě většinou nepoznáme, že někdo zemřel. Pohřební vůz v hustém městském provozu téměř nikdo nepostřehne. Pohřeb už nemá šanci člověka či společnost zastavit, zpomalit a umožnit alespoň jistou míru reflexe, rekapitulace či rozjímání. Smrt jednotlivce už nenaruší běh světa, který musí jít stále kupředu. Život, zvláště ve městech, plyne tak, jako by nikdo neumíral (Ariés, 2000a; Grof, 2009).

Záležitosti týkající se smrti (stejně tak i života) se měnily neustále, avšak spíše pozvolně. Ovšem výše popsané vzniklo prakticky během života jedné generace. Změna byla rychlá a lidé to pochopili. Jevy, o nichž v minulosti nikdo příliš nepřemýšlel, jsou najednou všeobecně známé, diskutuje se o nich, stávají se námětem pro knihy, výzkumy, televizní pořady či lékařské a psychologické semináře a kurzy (Ariés, 2000a).

Člověk dnes už většinou neumírá doma. Pokud nedojde ke změně, tak většina z nás zemře v nemocnici, kde je uplatňován praktický, profesionální a neosobní přístup. Zdravotníci vnímají smrt často jako prohru. Jejich cílem je nemocného zachránit, a pokud to nedokážou, těžko se s tím vyrovnávají. Jsou přesvědčeni, že svůj čas musí věnovat těm pacientům, které zachránit mohou, což často vede k izolaci umírajícího a k neochotě či obavě komunikovat s pozůstalými. Zvyk izolovat umírajícího se datuje od počátku dvacátých let 20. století. Umírající ovšem svou situaci vnímá, nechce být sám, přítomnost druhého člověka na něj působí uklidňujícím dojmem (Haškovcová, 2001; 2007).

Lidé dnes umírají jiným způsobem než kdysi – na jiných místech, v jiném životním čase a kontextu. Při péči o nemocné a umírající hrála dříve hlavní úlohu rodina. Péče lékaře se týkala především bohatých či jinak významných osob (Ariés, 2000a).

Rodinný (domácí) model umírání měl po staletí stejný scénář, kdy každý věděl, jaký je jeho úkol. Pečovat o umírajícího člena rodiny bylo běžné a samozřejmé. Umírající věděl, co se bude dít, až nadejde jeho čas. V průběhu života se potkal se smrtí, a tak jak životem procházel, měl i různé úkoly v situacích, kdy jeho příbuzní onemocněli, umírali a on se věnoval roli doprovázejícího. Díky tomu si mohl do hloubky uvědomit, že se do podobné situace jednou dostane sám. Lidé se takto učili nejen o umírající pečovat, ale také věděli, jak umírání a smrt probíhají. Už dítě se nejen učilo akceptovat smrt jako nutnou součást života, ale i poznávalo zblízka roli, kterou bude opakovaně zastávat jako osoba doprovázející a jedinkrát jako osoba umírající (Kupka, 2008a).

Člověk byl díky těmto zkušenostem méně nejistý ve svém chování vůči umírajícímu, dokázal zvládnout to, co je dnes prezentováno jako adekvátní psychologický (psychoterapeutický) přístup k letálnímu pacientovi. Není pochyb o tom, že člověk se smrti bál. Osobní zkušenost vedla k poznání toho, jaké formy může umírání mít, a navíc strach ze smrti, z onoho kroku do prázdnoty, je naprosto přirozený (Haškovcová, 2007).

Nelze jistě propadat omylu, že všichni měli štěstí zemřít v blízkosti členů rodiny. Z předchozích řádků nutně vyplynulo, že péče o umírající byla především laická. Dlouhodobým a naléhavým problémem společnosti se stal úkol zajistit každému umírajícímu alespoň základní materiální zázemí a pokrýt nejdůležitější fyzické potřeby. Péče o nemocné a umírající se postupně ujímaly obce, šlechta, církev. Historický vývoj chudobinců, chorobinců, špitálů, pastoušek jasně ilustruje snahy o vznik funkční a dostupné sítě pomoci potřebným lidem. Tendence k systémové změně jsou zřetelné už od středověku (Ariés, 2000b; Haškovcová, 2007).

Každý z nás touží po dobré, důstojné smrti. Současná medicína nám může umožnit prožít závěr života bez velkých bolestí. Hovoří se o bio-psycho-sociálním komfortu, ale lidé přesto nejsou spokojeni, protože u jejich lůžka bude stát neznámý profesionál nebo člen rodiny, který je bezradný, vystrašený a neví, co má dělat. Zdravotník může vykonat pro umírajícího jistě hodně. Nemůžeme po něm požadovat, aby zajistil každému pacientovi komfort psychický nebo aby plně pochopil jeho spirituální potřeby. Je však v jeho možnostech zajistit podmínky a vytvořit tak prostor pro naplnění výše uvedeného ve spolupráci s klinickým psychologem, terapeutem či duchovním. Tito pracovníci budou schopni poskytnout pomoc a oporu nejen umírajícímu, ale i jeho blízkým (Haškovcová, 2007).

Spojení moderních poznatků medicíny spolu s prostorem pro účast příbuzných umírajícího, kteří participují na péči o něj, se jeví jako možná cesta pro řešení tohoto problému. Tato snaha se v současném přístupu k umírajícím realizuje skrze hospicové hnutí, které vzniká v šedesátých letech 20. století, kdy dochází k vytvoření kombinace rodinného modelu umírání s vyspělou medicínskou praxí (Admiraal, 2000).

Smrt dříve nastávala většinou po ritualizovaném rozloučení. Tyto postupy jsou transkulturně typické a jejich hlavním cílem bylo pomoci umírajícímu přijmout snesitelným způsobem konec, dosáhnout jistého stupně smíření – vyrovnání a rovněž pomoci pozůstalým zvládnout truchlení a intenzivní smutek (Kübler-Ross, 1975, 1992; Haškovcová, 2007).

Důležité je rovněž zmínit, že skutečnost blížící se smrti nebyla umírajícímu zastírána. Frankl (1996, 1997) tvrdí, že pokud chceme něco změnit, s něčím pracovat, musíme to nejprve přijmout a připustit, že to existuje a že se to týká nás, což platí i pro osudové události, které změnit nemůžeme. V takovémto případě můžeme projít osobní transformací.

3.2Přechodové rituály a jejich vztah ke smrti a umírání

Gennep (1997) uvádí, že tzv. přechodové rituály představují významný příklad společensky uznaných obřadů, které poskytovaly prožitkový nácvik umírání u starověkých civilizací a přírodních národů. Jejich hlavním účelem je změnit a přetvořit postavení jedince uvnitř vlastní kultury. Načasování připadá na dobu zásadních fyziologických a společenských změn, jako je například: narození dítěte, křest, dospívání, svatba, menopauza, umírání a pohřeb.

V euroamerické kultuře je v současnosti čas hlavních přechodů z jednoho životního období do dalšího spojen obvykle s negativním hodnocením. Určitě to platí o dospívání, středním věku, stáří a samozřejmě i o umírání a smrti. Dokonce i porod dostává v naší kultuře mírně zápornou nálepku. Rodička je degradována do role pacientky a porodit odchází do nemocnice. Stáří je rovněž vnímáno jako nežádoucí a nepříjemné období a umírání jako ekonomické a společenské jho (Haškovcová, 2010; Grof, 2009).

Všechna společenství za dobu existence lidstva hledala způsoby, jak čelit smrti a jak se s ní vyrovnávat. Vzniklo proto nespočet rituálů, které přestože procházejí proměnami v čase, mají mnoho společného, neboť pomáhají jednotlivcům i společnostem tyto události respektovat a zvládnout.

Rituál lze vnímat jako krátké zastavení plynoucího času, jako přechod mezi „dříve“ a „potom“; k vystoupení z lineární struktury času do určitého momentu „bezčasí“, kde má člověk možnost zrekapitulovat minulost a zamyslet se nad budoucností (Horák, 2011).

Kalina (2008) připomíná, že charakteristickými rysy rituálu jsou závaznost daná tradicí a výrazný symbolický význam v hlubokém propojení s identitou určitého společenství. Benedictová (1999) dospěla při studiu několika rozdílných kultur k poznání, že obecně mají rituály pro jednotlivce a pro společnost nesporný význam v tom, že napomáhají překonávat těžké životní situace, začleňují jednotlivce do společenství, upevňují a stmelují společenství a také společenství umožňují nalézt sebepřesahující smysl ve vztahu k tradici a přírodně závazným procesům.

Pohřeb je obřadem (rituálem), který v jistém smyslu znamená ochranu před zármutkem a zoufalstvím pozůstalých, je to mechanismus odvádějící a tlumící reakce, které by mohly truchlící zahltit a ve svém důsledku ohrozit (Kubíčková, 2001).

Pohřební rituál lze chápat také jako definitivní sociální potvrzení smrti konkrétního člověka, umožňuje ritualizované truchlení, kde se viditelné projevy smutku truchlících dokonce očekávají a jsou považovány za přiměřené (Vágnerová, 2007).

Podle Baštecké a kol. (2003) pohřeb slouží:

•K překonání smutku: pomocí smutečního obřadu se individuální pocit smutku přenáší do smutku kolektivního.

•K odstranění tělesných ostatků: pomocí pohřebního obřadu se zemřelý mění z tělesného stavu do duchovního (uctívaný předek).

3.2.1Fáze přechodových rituálů

Gennep (1997) si povšiml, že ve všech kulturách, které studoval, obřady přechodu vykazují podobný algoritmus, jenž lze rozčlenit do tří kroků: odloučení, přechod a začlenění do jiného kontextu. Díky tomu lidé dosahují nového statusu ve společnosti.

1.Odloučení. Zasvěcované osoby jsou vyděleny ze společnosti od rodiny, klanu, ostatních členů kmene. Odloučení může být úplné, sdílené či symbolické. Jde o nacházení se ve stavu hraniční prázdnoty. Obvyklá reakce zasvěcovaných je hluboký žal provázený nejistotou a obavami. V tomto okamžiku dochází k poučení kompetentními osobami. Toto poučení je přípravou na následující fázi. Většinou akcentuje nadčasový charakter prožitku, univerzálnost a smysl rituálu, redukuje úzkost a nejistotu.

2.Přechod (pomezí). Intelektuální poučení první fáze je nyní nahrazeno přímým zážitkem, který je evokován konkrétními postupy. Jedinci nacházející se v této fázi unikají klasifikační síti, která za běžných okolností vymezuje jejich status. Tato prahovost je často připodobňována ke smrti či návratu do lůna. Cílem je dosažení přímého prožitku, což umožní vhled do povahy následné skutečnosti a připraví adepta na další životní období a jeho úskalí.

3.Začlenění. Jedná se o začlenění do jiného kontextu vzhledem k nastávající fázi života. Jedinec prožije zánik své původní existence a vznik existence nové, vázané ovšem na jiný sociální rámec.

Z hlediska výše uvedeného lze v kontextu situace smrti a umírání pohlížet na přechodové rituály jako na adaptační mechanismus, který umožní zmírnit truchlení a zármutek při ztrátě blízkého člověka. Rovněž v některých kulturách existovaly přímo ritualizované postupy, jejichž cílem bylo zmírnit strach z fyzického zániku a smrti jako takové už za života. Jedinec, který podstoupil a přežil přesvědčivý zážitek osobního zničení, přesáhl ztotožnění se s vlastním tělem a egem, redukoval tím svůj strach ze smrti a získal nový postoj k životu. Příkladem mohou být tzv. eleusinská mystéria, která se konala pravidelně bez přerušení každých pět let po dobu téměř dvou tisíciletí (Eliade, 2008; Grof, 2009).

Stejným způsobem může fungovat určitý postoj k životu, tak jak je popisován v dílech existenciálních analytiků. Postoj k životu, který je založen na sebeodstupu a sebetranscendenci, umožňuje prožívat vlastní činy jako smysluplné. Takovýto přístup k životu vede k desenzitizaci strachu z vlastního nebytí. Můžeme říci k silnější integritě, která vzniká paradoxně díky neztotožnění se člověka pouze s vlastním tělem a egem, ale s tím, co dotyčného přesahuje (Frankl, 1996; Lukasová, 1998; Längle, 2002; Yalom, 2006).

Rovněž se ukazuje, že schopnost empatického porozumění je závislá na schopnosti osvobodit se od lpění na pojmech a představách osobní identity a místo toho si všímat skutečných procesů změn v sobě samém a v druhém člověku i v okolním světě (Frýba, 2008).

3.3Pohřební rituál v minulosti a současnosti

Pohřební rituály byly zpravidla propojeny se zavedenými představami posmrtného života. Víra v posmrtný život se vztahovala ke společenským pravidlům příslušného období, kdy se všeobecně předpokládalo, že pozemský život souvisí s životem na onom světě. Úkolem pohřebních obřadů bylo především usnadnit zemřelým bezproblémový přechod do jiného světa a současně jim znemožnit návrat (Davies, 2007).

Způsoby pohřbívání se v průběhu dějin měnily relativně málo, dvě základní cesty (ukládání do země a zpopelňování) zůstaly stejné od nejstarších dob až do současnosti. Lišila se pouze interpretace těchto způsobů pohřbívání v závislosti na historickém období a konkrétní společnosti. Církevní pohřeb do země byl po staletí dominantním způsobem pohřbívání a jeho různé proměny byly ve vztahu s náboženským přesvědčením zemřelého a jeho rodiny (Haškovcová, 2007).

Dle Daviese (2007) nastal díky vzrůstajícímu významu technické akcelerace ve 20. století posun, během krátké časové periody se hlavní pozornost přesunula spíše k životu na tomto světě. Při obřadech se začal přikládat stále větší význam individualitě každého člověka, na něhož se přestalo pohlížet jako na jedince z církevní komunity, ale jako na individuum, které je jedinečné ve svém životě a stejně tak ve smrti. Stále častěji se při pohřebních rituálech spolu s duchovními začali angažovat také příbuzní a přátelé zemřelých.

Kromě klasických církevních obřadů začaly stále častěji zaznívat na pohřbech verše básníků, slovní vyjádření vztahů k zemřelým a vyzdvihnutí jejich osobních kladů. Také pohřby v náboženských prostorách s přítomností duchovního přestaly mít často spirituální rozměr a staly se pouze určitým kulturním rámcem, který jim dodával vážnost a výjimečnost. V 18. i 19. století mnoho lidí umíralo doma a až do pohřbu zůstávali mezi svými blízkými, kde u mrtvého mohli rodinní příslušníci a také sousedé vzpomínat na jeho život a rozmlouvat s ním či ho jen pozorovat. S přípravami pohřbu a s jeho vlastním průběhem běžně pomáhali příbuzní, známí, přátelé a sousedé (Ariés, 2000b).

3.4Význam pohřebního rituálu pro dnešního člověka

Příslušníci euroamerické kultury vyzdvihují především význam současného života, což je podmiňováno často spotřebním přístupem k životu. Velký počet lidí patřících k tomuto kulturnímu okruhu, se obtížně ztotožňuje s představou nějaké konkrétní formy posmrtného života a přestává vnímat církev jako jedinou instituci, která je kompetentní rozhodovat o veškerých skutečnostech souvisejících s pohřby a s ukládáním ostatků zemřelých (Haškovcová, 2007).

S všeobecným rozmachem kremací se nabídly do té doby nemyslitelné možnosti. Život člověka přestal být definován ustálenou tradicí a popel se mohl uložit nebo rozptýlit kdekoli. V této změně lze spatřovat odklon od veřejného prostoru k soukromému a také vyjádření nového individualizovaného typu sekulární společnosti, při kterém pozůstalí dostávají možnost vyjádřit smutek svým vlastním způsobem (Davies, 2007).

Přesto Haškovcová (2007) reflektuje naše tradiční kulturní křesťanské prostředí, které utváří názory většiny společnosti na pojetí smrti. Propracované církevní rituály navíc poskytují bezpečné prostředí i lidem, jež se za normálních okolností bez víry dokážou obejít. Uskutečnění pohřebního rituálu je současnou společností chápáno spíše jako povinnost pozůstalých vůči zemřelému, jako určitý projev uznání, poděkování a úcty k člověku. Kübler-Rossová (1992) připomíná, že pohřeb uspokojuje potřeby pozůstalých, nikoli zemřelého. Jakoby (2005) dodává, že způsob rozloučení má rozhodující vliv na to, zda se pozůstalým podaří zdárně projít procesem truchlení.

Nešporová (2009) vymezuje existenci tří přístupů dnešního člověka k posmrtnému životu: v prvním případě může člověk navázat na křesťanskou tradici a přijmout její koncept posmrtného života, další možnost je víra v posmrtnou existenci, která čerpá z nekřesťanských náboženských tradic, a posledním přístupem je přijetí racionálního tvrzení, že smrtí končí kontinuita našeho vědomí. Právě velký důraz na racionalitu moderní doby zčásti vzal smysl tradičním rituálům vztahujícím se ke smrti a rovněž vedl k odosobněnému přístupu k umírajícím.

Rituál přípravy na smrt a loučení ztratil význam v nemocničním prostředí, kde se o zachování života bojuje až do úplného konce. S profesionalizací pohřbů vymizel také rituál přípravy zemřelého k pohřbu – dříve úkony spojené s omýváním a oblečením těla obstarávala opět výhradně rodina. Pro dnešního člověka je zpravidla i truchlení v širším sociálním prostředí nepřijatelné. Po odstranění rituálů, které smrti dodávaly smysl nebo alespoň poskytovaly útěchu, zůstává prázdný prostor, jenž činí moderního člověka zranitelným ve schopnosti čelit vlastní smrti i smrti druhých (Přidalová, 1998).

3.5Odmítání tradičního pohřebního rituálu

Pojmem „pohřeb bez obřadu“ lze označit prostou kremaci, které nepředchází pohřební rituál uskutečněný s tělem. V současné společnosti lidé už často nerealizují klasické rituály, a proto i přibývá pohřbů bez jakéhokoli rozloučení. Člověk má dnes tendenci vyhýbat se všemu nepříjemnému a pohřeb mezi takové situace patří. Než prožít přímou konfrontaci se smrtí během pohřebního rituálu, je pro mnohé daleko přijatelnější neuskutečňovat pohřeb vůbec a pokusit se ztrátu co nejdříve vytěsnit ze svého života (Gajdoš, 2012).

Nešporová (2005) potvrzuje souvislost mezi nárůstem pohřbů bez obřadu a snahou vyhýbat se kontaktům se smrtí, zároveň také upozorňuje, že rozšíření takovéto praxe v pohřbívání je ve světovém kontextu naprosto výjimečné. Pozůstalí předpokládají, že změnu nějakým způsobem zvládnou bez mocných společenských rituálů, které přinášejí podporu a vedení. V dynamice lidské psychiky se samozřejmě počítá s vývojem, ale už ne se základními proměnami bytí (Moore, 2009).

Tradiční pohřební rituál je v úpadku, bezpečí starých forem se ztratilo a moderní člověk musí hledat vhodnou cestu sám, podle svého úsudku nebo podle povrchní konvence, jež neodpovídá jeho hlubším psychickým potřebám a sklonům (Říčan, 2004).

Jakoby (2005) míní, že smrt se stane opět přirozenou součástí života, pokud se odloží staré, zkostnatělé formy rozloučení a naleznou nové, dnešní době odpovídající rituály, se silnými rysy sebeurčení, účasti a kreativity. Již několik let například existují na internetu virtuální hřbitovy, kam pozůstalí mohou ukládat fotografie a videa připomínající život zemřelého, či internetová fóra, kde truchlící mohou vyjadřovat své pocity a myšlenky.

Současný člověk se snaží hledat nové formy rituálu rozloučení, neboť podle Kellera (2004) lidé nemohou zůstat bez rituálů. Přesto Kavanová (2012) o významu podobných osobních rituálů pochybuje a dodává, že rozloučení nemůže být úplné bez přímé konfrontace truchlících s rakví se zemřelým, protože jen tak je možné plně přijmout konec jeho života. Generacemi vyzkoušené rituály mají pro pozůstalé stále smysl a jejich účast při posledním rozloučení je jim minimálně malou útěchou (Matoušek, Koláčková, Kodymová, 2005).

Lidé od nepaměti dodržovali stereotypní pohřební rituály, kterými mohli spontánně vyjadřovat svůj zármutek. Tato pravidla byla sice zčásti svazující, s ohledem na individuální rozdíly v prožívání smutku, přesto však lidé měli díky nim určitá vodítka, jak zvládat zármutek vyplývající ze ztráty blízkého (Hříbalová, 2011).

Soukupová (2006) připomíná, že akt rozloučení především pozitivně ovlivňuje proces truchlení, jedná se o završení vztahu s druhým, který potřebujeme prožít – rozloučit se s tím, co bylo nebo mohlo být. Pokud nebylo možné rozloučit se během života, může mít obdobnou váhu prožít si loučení po smrti při pohřebním rituálu. Úplná absence rozloučení může být zdrojem dalšího trápení a sebeobviňování truchlícího a podle Hříbalové (2011) mnohdy nutí truchlící setrvávat v pomezní fázi, kdy se dlouhou dobu nemohou smířit se smrtí svého blízkého.

4.Paliativní péče

„Každý den je malý život – každé probuzení avstávání je malé narození, každéčerstvé jitro je malé mládí, každé uléhání ausínání je malá smrt.“

Arthur Schopenhauer

Dá se říci, že paliativní péče neboli útěšná péče je jednou znejstarších lékařských aošetřovatelských disciplín. Ještě vnedávné minulosti mohli lékaři jen výjimečně postupovat uonemocnění kauzálně aléčba byla zaměřena především nazmírnění obtíží nemocného. Vsoučasnosti je výuka lékařů asester často zaměřena natechnologicky pojatou medicínu využívající komplikované přístrojové vybavení asofistikované vyšetřovací aléčebné postupy. Jedná se oorientaci najednoznačný cíl atím je uzdravení nemocného. Jiná možnost je pak automaticky považována zaneúspěch či selhání. Vpopředí tedy stojí snaha otzv. vítěznou medicínu (Sláma et al., 2011).

Technicky orientovaná medicína má tendenci bojovat oohrožený život každého člověka. Stalo se samozřejmostí, že současné lékařské technologieumí pomoci téměř za každých okolností. Což vytváří kontext, ve kterém je obtížné přiznat si hranice vlastních možností, avtakovémto rámci je vlastně „nepatřičné zemřít“ (Haškovcová, 2010).

Péče onevyléčitelně nemocné, chronicky nemocné apacienty vterminální fázi života nebývá vpopředí širšího zájmu. Přitom je nepochybné, že výše zmíněných pacientů je většina apotřebují lékařskou, ošetřovatelskou, potažmo samozřejmě psychologickou péči nejvíce. Hlavním cílem paliativní léčby je zlepšení kvality života nevyléčitelně nemocných lidí, ato jak postránce tělesné, tak duševní, sociální iduchovní. Jedná se tedy okomplexní bio-psycho-sociálně-spirituální přístup. Péče je vedena interdisciplinárně, podílejí se naní lékaři různých specializací, zdravotní adietní sestry, dále také sociální pracovník, rehabilitační pracovník, psychiatr, psycholog či duchovní. Výrazný podíl mají rovněž členové rodiny pacienta, přátelé adobrovolníci, ato především vhospicové péči (Vorlíček, Adam, 1998).

Jakoubková (1998) připomíná, že stále existuje řada chorob, které neumíme léčit kauzálním způsobem ajejichž terapie je odpočátku paliativní. Paliativní léčbu používají všechny obory lékařství. Vdnešní době je poskytována především pacientům snádory. Bylo by mylné se domnívat, že paliativní péče znamená omezení, zmenšení či zjednodušení léčby vpřípadě, když přestane být naděje nauzdravení nemocného, aže se dotýká jen menší části pacientů. Pravý stav věcí je takový, že například uonkologicky nemocných pacientů smaligními chorobami je paliativní péče poskytována v75% případů (Sláma et al., 2011).

Paliativní péče je primárně zaměřena nachronicky nemocné pacienty. Tím je myšleno, že se jedná oonemocnění, která se nedají vyléčit. Unevyléčitelně nemocných je primární snahou zmírnit až odstranit obtíže pacienta. Intenzita paliace je modifikována tak, aby se jejími nežádoucími účinky nezhoršil celkový stav nemocného (Jakoubková, 1998).

Haškovcová (2007, s.38) uvádí, že: „Světová zdravotnická organizace podporuje paliativní medicínu akonstatuje, že paliativní péče:

•Poskytuje úlevu od bolesti ajiných forem utrpení.

•Přisvědčuje životu achápe umírání jako přirozený proces.

•Neusiluje ani ourychlení, ani onepřiměřené zadržování smrti.

•Integruje psychologické aspirituální aspekty péče opacienty.

•Nabízí systematickou podporu pacientům, která jim dovoluje žít přiměřeně aktivní život až do smrti.

•Nabízí rovněž systematickou podporu rodinám nemocných, která jim umožňuje vyrovnat se spacientovým onemocněním ivlastním zármutkem.

•Pěstuje týmový přístup, který umožňuje účinně reagovat na potřeby pacientů ajejich rodin, včetně konzultací vdobě zármutku, jsou-li zapotřebí.

•Podporuje kvalitu života amůže pozitivně ovlivňovat průběh onemocnění.

•Je použitelná ivčasné fázi onemocnění současně sjinými postupy léčení, které jsou určeny kprodloužení života, jako je chemoterapie či radioterapie, azahrnuje všechna vyšetření nezbytná klepšímu pochopení aovlivňování závažných klinických komplikací způsobujících utrpení.“

Haškovcová (2007, s.44) věnuje pozornost faktu, že „většina nadnárodních dokumentů aod nich odvozených národních programů rozvoje paliativní medicíny zdůrazňuje tyto základní principy paliativní medicíny, které korelují spotřebami umírajících: symptomatickou léčbu, zmírňující péči, efektivní terapii somatické apsychické bolesti, emoční podporu, spirituální pomoc, sociální zázemí, aktivní nebo aktivizační individuální program pro umírající, doprovodnou odbornou pomoc rodině umírajícího“.

Pokud pomineme tělesné obtíže, můžeme říci, že každé chronické onemocnění traumatizuje svého nositele ipsychicky asociálně, proto integrální součástí paliativní péče je samozřejmě psychoterapie scílem zlepšení kvality života povšech stránkách (Vorlíček, Adam, 1998). Ačkoli se paliace snaží především ozmírnění symptomů, nelze ji ztotožňovat čistě sléčbou symptomatickou. Symptomatická léčba je integrální součástí paliativní medicíny. Je zaměřena napacienty vterminálním stadiu, kdy jakákoliv jiná forma péče nemůže přinést příznivý efekt aje kontraindikována, protože svými nežádoucími účinky by dále zhoršovala kvalitu života člověka. Vsymptomatické péči je kladen důraz především nadokonalou terapii bolesti (Sláma et al., 2011).

4.1Definice paliativní medicíny

1.Paliativní medicína se zabývá léčbou apéčí onemocné saktivním, progredujícím, pokročilým onemocněním. Délka života je utěchto nemocných omezena acílem léčby apéče je kvalita jejich života. (Velká Británie)

2.Paliativní medicína je celková léčba apéče onemocné, jejichž nemoc nereaguje nakurativní léčbu. Nejdůležitější je léčba bolesti adalších symptomů, stejně jako řešení psychologických, sociálních aduchovních problémů nemocných. Cílem paliativní medicíny je dosažení co nejlepší kvality života nemocných ajejich rodin. (WHO)

3.Hospicový program je koordinovaný program paliativních apodpůrných služeb prováděných doma izahospitalizace, který zajišťuje léčbu apsychologickou, sociální aspirituální péči oumírající osoby ajejich rodiny. Služby jsou zajišťovány lékařsky řízeným interdisciplinárním týmem profesionálů idobrovolníků. Posmrti nemocného je kdispozici péče opozůstalé – bereavement. (National Hospice Organisation USA)

4.2Formy paliativní péče

1.Lůžkový hospic: má se spíše podobat domovu než nemocnici. Důraz je kladen hlavně na kvalitu života. Nabízí obvykle jednolůžkové pokoje spřistýlkou pro blízké umírajícího, ti ovšem neošetřují nemocného, pouze jej doprovázejí. Návštěvy si koriguje pacient sám, nejsou časově omezené. Průměrná doba hospitalizace je okolo tří týdnů, pacient může být hospitalizován iopakovaně.

2.Domácí hospic: tuto péči lze realizovat pouze tehdy, pokud existuje fungující rodinné zázemí. Představuje ideální formu péče oumírající, pacient je ošetřován vprostředí, které důvěrně zná, poskytovaná péče je maximálně individualizovaná. Garantuje trvalou dostupnost péče pacientovi. Může se doplňovat sjinými službami. Podmínkou je ovšem dostupnost služby domácího hospice aochota převzít zodpovědnost za kontinuální péči opacienta aspolupodílet se na ní. Tato péče může představovat pro rodinu velkou psychickou, fyzickou iekonomickou zátěž.

3.Ambulance paliativní medicíny akonziliární paliativní tým: skládá se minimálně zlékaře, zdravotní sestry asociálního pracovníka. Přináší expertní znalost paliativní medicíny do ostatních lůžkových zařízení. Pacient tedy zůstává na jakémkoliv oddělení. Tento tým může ovlivňovat kvalitu paliativní péče, zároveň ipřispívá kpostupné edukaci.

4.Oddělení paliativní péče: nabízí vrámci zdravotnického zařízení komplexní paliativní péči onemocné, kteří potřebují pro diagnostiku iléčbu komplement nemocnice. Naplňuje též roli edukační aslouží jako základna pro konziliární paliativní tým.

5.Stacionární paliativní péče: fungování hospicového stacionáře vypadá tak, že pacient je přijat ráno aodpoledne nebo kvečeru se vrací domů. Dopravu zajišťuje buď rodina, nebo hospic. Tato forma je vhodná pouze pro pacienty vmístě nebo poblíž hospice. Důvody kpřijetí mohou být respitní (odlehčovací), psychoterapeutické, rehabilitační, diagnostické, terapeutické.

6.Speciální hospicová poradna: nabízející poradenství telefonické, internetové ipřímé pro pacienty, pečující ipozůstalé.