Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Válková

ZA MARIE TEREZIE
Zamilovaný dragoun

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Ilustrace Petr Kopl

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5494. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Štěpánka Poupětová
Návrh obálky a sazba Petr Kopl
Počet stran 160
První vydání, Praha 2014
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2014
Text © Veronika Válková, 2014
Illustrations © Petr Kopl, 2014

ISBN 978-80-247-4758-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-9189-0 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-9190-6 ve formátu EPUB

JMENUJU SE BÁRA.

JE MI DVANÁCT, TEĎ PŮJDU DO ŠESTÉ TŘÍDY A JAKO KAŽDÉ DÍTĚ SE POŘÁD ROZČILUJU S RODIČI. OPRAVDU BY MĚ ZAJÍMALO, PROČ DOSPĚLÁCI MYSLÍ JEN NA SEBE A JSOU PŘESVĚDČENÍ, ŽE PRO JEJICH DÍTĚ JE DOBRÉ ZROVNA TO, CO ONI SI MYSLÍ, ŽE JE DOBRÉ. NĚKDY SI PŘIPADÁM JAKO ŠACHOVÁ FIGURKA. ŠOUPNOU MĚ TAM, KDE MĚ CHTĚJÍ MÍT, A JEŠTĚ ČEKAJÍ, ŽE Z TOHO BUDU NADŠENÁ. NEMŮŽU SE DOČKAT, AŽ VYROSTU A PŘESTANOU SI SE MNOU DĚLAT, CO CHTĚJÍ...

TAK TŘEBA: JSEM JEDINÁČEK. NIKDY MĚ NEBAVILO BÝT JEDINÁČKEM. A KDYŽ JSEM SE NAŠE POKOUŠELA PŘEMLUVIT, ABY MI POŘÍDILI SOUROZENCE, SNAŽILI SE MI NAMLUVIT, ŽE TAKHLE JE TO PRO MĚ LEPŠÍ. KDYBY NÁS BYLO VÍC, NEMOHLA BYCH PRÝ CHODIT NA FRANCOUZŠTINU A GYMNASTIKU A NA PIÁNO A NEMOHLI BYCHOM NA DOVOLENOU DO ŘECKA, PROTOŽE BYCHOM NA TO NEMĚLI PENÍZE. A V DĚTSKÉM POKOJÍČKU BYCHOM SI SKÁKALI PO HLAVĚ. VŮBEC JE NENAPADLO, ŽE BYCH KLIDNĚ OŽELELA FRANCOUZŠTINU NEBO GYMNASTIKU NEBO PIÁNO. KDYBYCH MĚLA SÉGRU, MOHLY BYCHOM CHODIT TŘEBA JEN NA GYMNASTIKU, ALE SPOLU. NEBO ŽE BYCH BYLA RADŠI CELÉ LÉTO SE SÉGROU NA CHALUPĚ U BABI JIZERSKÉ A LÍTALA PO LESE, NEŽ SE S NIMI SAMA ŠKVAŘILA NA PLÁŽI V ŘECKU. A ŽE BYCH SI SE SÉGROU S RADOSTÍ SKÁKALA PO HLAVĚ, V POKOJÍČKU I JINDE. PRAVDA JE, ŽE PRO NĚ JE POHODLNĚJŠÍ MÍT JEN JEDNO DÍTĚ. SLYŠELA JSEM, JAK SE O TOM MAMINKA BAVÍ S TETOU MIRKOU, KTERÁ MÁ DVA KLUKY, MOJE BRATRANCE. A TETA JÍ ŘÍKALA, AŤ SI UVĚDOMÍ, ŽE SICE TEĎ ONI MAJÍ NA STAROSTI JEN JEDNO DÍTĚ, ALE ŽE TO DÍTĚ, TEDY MĚ, TAKY ODSOUDILI K TOMU, ŽE BUDE MÍT JEDNOU NA KRKU DVA NEMOHOUCÍ STAŘÍKY. MAMINKA PAK S TETOU NĚJAKOU DOBU NEMLUVILA. ALE MNĚ PŘIPADÁ, ŽE TETA MÁ PRAVDU. JAK MÁM JEDNOU ZVLÁDNOUT SAMA SE POSTARAT O NĚ OBA, KDYŽ PRO NĚ DVA JE TEĎ NÁROČNÉ STARAT SE O MĚ JEDNU? NENÍ TO FÉR.

A DRUHÁ VĚC: NAŠI NÁS PŘESTĚHOVALI. DONEDÁVNA JSME BYDLELI V PANELÁKU V PRAZE NA JIŽNÍM MĚSTĚ. PODLE MĚ NÁM TAM NIC NECHYBĚLO. ALE NAŠI PŘIŠLI S TÍM, ŽE BYT JE MALÝ, ŽE JE V PRAZE HROZNÉ ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ A VŮBEC, A KOUPILI DŮM SE ZAHRADOU KOUSEK OD PRAHY. MAMINCE JE TO JEDNO, PRACUJE JAKO PŘEKLADATELKA, TAKŽE VĚTŠINU PRÁCE VYŘIZUJE PŘES MAILY, TATÍNKOVI TAKY, PROTOŽE SE DO PRÁCE DOSTANE AUTEM SKORO STEJNĚ RYCHLE, JAKO KDYŽ DŘÍV JEZDIL METREM A TRAMVAJÍ. ALE ODSKÁKALA JSEM TO JÁ, PROTOŽE ODSUD NEMŮŽU DOJÍŽDĚT DO STARÉ ŠKOLY. TAKŽE JSEM PŘIŠLA O VŠECHNY KAMARÁDY A KAMARÁDKY, SE KTERÝMI JSEM PĚT LET CHODILA DO TŘÍDY. O TEREZKU, MOU NEJLEPŠÍ KAMARÁDKU, SE KTEROU JSME VŽDYCKY SEDĚLY V JEDNÉ LAVICI, O MIKULÁŠKA, KTERÉMU JSEM DÁVALA OPISOVAT ÚKOLY Z MATIKY A ON MI ZA TO NOSIL BONBONY, O KATKU, DÁŠU... ALE HLAVNĚ ŽE JSEM NA ČISTÉM VZDUCHU, ŽE? DALŠÍ DOSPĚLÁCKÉ SOBECTVÍ. PŘESTOŽE JE TEN DŮM OPRAVDU VELIKÝ A JE POROSTLÝ ZELENI, O KTERÝCH SI DOSPĚLÁCI MYSLÍ, ŽE JE TO BŘEČŤAN NEBO PSÍ VÍNO, ALE ZELENI SE JEN TAK TVÁŘÍ, A KDYŽ JE NIKDO NEVIDÍ, POBÍHAJÍ PO OMÍTCE A ŠUSTÍ. A MŮJ POKOJÍČEK JE STEJNĚ VELKÝ JAKO NÁŠ STARÝ OBÝVÁK.

JE ALE JEDNA VĚC, KVŮLI KTERÉ JSEM OCHOTNÁ NAŠIM TO PŘESTĚHOVÁNÍ ODPUSTIT A KTERÁ BY SE NIKDY NESTALA, KDYBYCHOM ZŮSTALI VE STARÉM BYTĚ.

VLASTNĚ DVĚ VĚCI.

S DOMEM JSME KOUPILI KOČKU BARČU. JE ČERNÁ S BÍLÝM BŘÍŠKEM, NÁPRSENKOU A TLAPKAMI A CHOVÁ SE JAKO PRAVÁ DÁMA. DĚLÁ SI, CO CHCE, ALE DĚLÁ TO, JAK TATÍNEK ŘÍKÁ, S NOBLESOU. KOČKY JSOU VŠECHNY TAJEMNÉ A BARČA DVOJNÁSOB A TO JE SUPER. KONEČNĚ MÁM JINÉ ZVÍŘE NEŽ ŽELVU PÍĎU, PROTOŽE V PANELÁKU MI NAŠI NIC CHLUPATÉHO DOVOLIT NECHTĚLI. ANI MYŠ NEBO KŘEČKA, NATOŽPAK POTKANA. TO JE PRVNÍ PRIMA VĚC.

TA DRUHÁ JE, ŽE JSEM NA PŮDĚ VE STARÉ TRUHLE NAŠLA KOUZELNÝ ATLAS. NA PRVNÍ POHLED VYPADÁ JAKO STARÝ ŠKOLNÍ DĚJEPISNÝ ATLAS, ALE HODNĚ STARÝ, PROTOŽE JE VÁZANÝ V KŮŽI A TA KŮŽE JE UŽ DOST OHMATANÁ. NA PRVNÍ STRANĚ JE NAPSÁNO:

OD KOHO SESTAVENÝ, TO NEJDE PŘEČÍST, PROTOŽE JE TAM KAŇKA. NA DALŠÍCH STRÁNKÁCH JSOU MAPY. VĚTŠINOU JSOU TO MAPY EVROPY, ALE NAŠLA JSEM TAM I MAPY JINÝCH SVĚTADÍLŮ. NEJSOU BAREVNÉ JAKO V NORMÁLNÍCH ATLASECH, ALE ZAŽLOUTLÉ A NAKRESLENÉ VYBLEDLÝM HNĚDÝM INKOUSTEM. TAM, KDE JE LES, JE MÍSTO ZELENÉ BARVY SPOUSTA MALÝCH STROMEČKŮ. MĚSTA NEJSOU VYZNAČENÁ KOLEČKEM, ALE OPRAVDU JE TAM NAMALOVANÉ MALÉ MĚSTEČKO, VĚTŠINOU S HRADBAMI A S BRÁNOU, NEBO JENOM HRAD NEBO VESNIČKA. TAM, KDE MAJÍ BÝT HORY, JSOU NAKRESLENÉ RŮZNĚ VELKÉ KOPEČKY A V MOŘÍCH PLAVOU VELRYBY A VŠELIJAKÉ NESTVŮRY A PLUJÍ PO NICH KORÁBY S PLACHTAMI. NĚKDE JE PRÁZDNÁ PLOCHA A NA NÍ JE NAPSÁNO HIC SUNT LEONES. ZJISTILA JSEM, ŽE TO ZNAMENÁ ZDE JSOU LVI A PSALO SE TO DO MAP NA MÍSTA, KTERÁ JEŠTĚ NEBYLA PROZKOUMANÁ A NIKDO NEVĚDĚL, CO TAM JE. TAKOVÁ UŽ DNESKA ASI NEJSOU, A TO JE ŠKODA.

KDYŽ SÁHNU NA MAPU, PŘENESE MĚ ATLAS DO MINULOSTI.

OPRAVDU.

UŽ SE MI TO STALO NĚKOLIKRÁT.

A MÁM DŮKAZY PROTOŽE KDYŽ V MINULOSTI NĚCO DOSTANU, VRÁTÍ SE TO SE MNOU K NÁM NA PŮDU. TYHLE SUVENÝRY SI SCHOVÁVÁM DO KRABICE POD POSTELÍ UŽ TAM MÁM NÁHRDELNÍK OD KARLA IV. A VYŘEZÁVANÝ DRAHOKAM A SANDÁLY Z POMPEJÍ A DALŠÍ VĚCI.

SNAŽILA JSEM SE VYZKOUMAT, JAK ATLAS FUNGUJE. NA NĚCO UŽ JSEM PŘIŠLA. ČÍM DÉLE NECHÁM RUKU NA MAPĚ, TÍM DÉLE JSEM V MINULOSTI. DO MINULOSTI SE DOSTANU VŽDYCKY OBLEČENÁ TAK JAKO LIDÉ, KTEŘÍ TAM ŽIJÍ, ALE JAKMILE SE VRÁTÍM NA PŮDU, MÁM NA SOBĚ ZASE SVOJE ŠATY. A V MINULOSTI TAKÉ VŽDYCKY UMÍM MLUVIT JAZYKEM, KTERÝ SE TAM POUŽÍVÁ.

ZATÍM JSEM JEŠTĚ NEPŘIŠLA NA TO, JAK SI VYBRAT, KAM DO MINULOSTI SE DOSTAT. SNAD NA TO ČASEM PŘIJDU, PROTOŽE MÁM JEDEN ZÁVAZEK, KTERÝ BYCH RÁDA SPLNILA. PŘI SVOJÍ PRVNÍ CESTĚ DO MINULOSTI JSEM SE SETKALA S ŘECKÝM HRDINOU ACHILLEEM. STRAŠNĚ SE HÁDAL S JINÝM BOJOVNÍKEM. KDYŽ JSEM SE VRÁTILA, VŠECHNO JSEM SI O NĚM ZJISTILA A DOZVĚDĚLA JSEM SE, ŽE SE KVŮLI TÉ HÁDCE URAZIL A TRUCOVAL A ODMÍTAL DÁL BOJOVAT VE VÁLCE A ŽE PAK ŠEL JEHO PŘÍTEL PATROKLOS DO BOJE V JEHO ZBROJI, ALE PROTOŽE NEBYL TAK DOBRÝ VÁLEČNÍK JAKO ACHILLEUS, NEPŘÁTELÉ HO ZABILI. ROZHODLA JSEM SE, ŽE SE TAM VRÁTÍM A BUDU ACHILLEA VAROVAT, ŽE KDYŽ BUDE TVRDOHLAVÝ JAKO MEZEK, ZTRATÍ NEJLEPŠÍHO KAMARÁDA. ALE ZATÍM JSEM SE TAM ZNOVU NETREFILA, A TO UŽ JSEM V MINULOSTI STRÁVILA PODSTATNĚ VÍC ČASU NEŽ V NAŠEM NOVÉM DOMĚ.

TAKY MÁM PODEZŘENÍ, ŽE KOČKA BARČA MÁ S ATLASEM NĚCO SPOLEČNÉHO. JENOM NEVÍM, CO...

Kapitola 1

Bára měla co dělat, aby jí nevypadly oči zdůlků anezůstala spusou dokořán, nebo, jak četla vjedné hodně staré knize na půdě ubabi jizerské, aby nezůstala sústy zejícími. Ne sústy zaječími. Zejícími. Jako když se řekne, že někde zela díra. To je dost zajímavé sloveso, protože se dá říct, že něco zeje nebo zelo, ale už ne že bude zít nebo zet nebo... Prostě astručně, Bára nevycházela zúdivu.

Měli totiž první hodinu přírodopisu apoprvé viděli pana učitele Sedláře. On totiž ten druhý den školy, když měli mimořádný rozvrh akaždý zučitelů jim přišel říct, jaké mají mít sešity atak, chyběl avzkázal jim to po paní učitelce třídní.

Pan učitel Sedlář byl asi tak starý jako Bářin tatínek, měl úplně vyholenou hlavu, neuspořádanou tmavou bradku, vjednom uchu náušnici jako pirátský kapitán apod vytahaným zeleným trikem ramena, za jaká by se nemusel stydět ani profesionální zápasník. Apřinesl si notebook.

Skinhead, usoudila Bára. My budeme mít na příroďák skinheada. Ato se jako smí, aby ve škole učili skinheadi?

Pan učitel Sedlář se zazubil ařekl:

„Čau, vy chásko jedna!“

Řekl to velmi láskyplně.

„Čau,“ odpověděl mu Jílek.

Debil, pomyslela si Bára jako obvykle na Jílkovu adresu.

Pan učitel Sedlář se rozřehtal, div nespadl ze židle.

„Čau,“ zamával Jílkovi aJílek se rozpačitě tlemil, protože pan učitel zareagoval úplně jinak, než Jílek čekal. Třeba paní učitelka Zounarová by se rozčílila, vcož Jílek doufal. Sedlář ho převezl.

„Hele, ale na tykačku nepůjdeme,“ upozornil pan učitel Jílka. „Na to musíš ještě aspoň půl metru vyrůst.“

Týna aAnče se pochechtávaly aJaroušek se tvářil jako kamenný lev, protože místo aby se věnovali přírodopisu, tady probíhala naprosto nevhodná konverzace mezi debilem Jílkem apanem učitelem, který vypadal úplně jinak než všichni učitelé dohromady aJarouška to poněkud popouzelo. Byl totiž přesvědčen, že pan učitel má vprvní řadě vypadat seriózně, což znamená, že krajně nepřijatelné je ito, aby nosil džíny místo kalhot snažehlenými puky, ana panu učiteli Sedlářovi byly kJarouškovu znechucení džíny to nejserióznější. Navíc zatím nemohl uplatnit žádné ze svých encyklopedických znalostí, což bylo také kvzteku.

„Tenhle rok se máme probírat kytičkami,“ oznámil jim pan učitel, co už všichni pochopili podle toho, že na učebnici přírodopisu byla fotografie rozkvetlé sedmikrásky auvnitř obrázky mechů, lišejníků, květin astromů. „Ale mě by nejdřív zajímalo, co vůbec opřírodě víte tak nějak jako obecně. Co vás nejvíc baví. Tak třeba... Jaké znáte nejzvláštnější zvíře?“

Bára zpozorněla.

To byla záludná otázka. Učitelé se přece většinou ptají na něco, co už se děti naučily nebo aspoň měly naučit. Takže by třeba měl chtít, aby vyjmenovali pět jehličnanů apět listnáčů, protože poznávat stromy se učili vpřírodovědě na prvním stupni. Nebo něco takového. Ale nejzvláštnější zvíře? Jaké zvíře může být nejzvláštnější? Bylo vidět, že nad tím uvažuje celá třída. Jarouškovi se úplně kouřilo zuší, jak se usilovně snažil vymyslet správnou odpověď nejdřív ze všech.

„Pižmoň severní!“ zařval vítězoslavně, až sebou pan učitel Sedlář trhl.

„Pižmoň je fajn,“ uznal. „A proč myslíš, že je nejzvláštnější?“

Jaroušek ztuhl jako hrouda mraženého tvarohu.

„No... protože...,“ hledal honem zase tu nejsprávnější odpověď, jenže na otázku proč myslíš neexistuje odpověď zencyklopedie, ahlavně všechny odpovědi na tuhle otázku jsou správné, takže byl málem vkoncích. „Protože žije ve Skandinávii!“ vycenil pak vítězoslavně svoje obrovské křivé řezáky. Bára usoudila, že tlustí zrzaví chlapečkové sencyklopedickými znalostmi by měli být zakázáni. Zákonem.

„No ale tam žije třeba isob, los, polární liška aspousta dalších zvířat,“ pokrčil rameny pan učitel, jako že tohle zdůvodnění mu nestačí. „Co je zvláštního zrovna na pižmoňovi?“

„Pyžamoň!“ zahýkal Jílek. „Pyžamoň!“

Bára dospěla knázoru, že zákonem by měli být zakázáni idebilové srovnátky typu Jílek.

„To zvíře nosí pyžamo!“ hýkal Jílek dál apan učitel se při té představě rozchechtal tak, až se ohýbal vpase. Jaroušek byl rudý vzteky, což Báře znatelně zvedlo náladu.

Pak vzal Sedlář křídu anapsal na tabuli pod sebe:

pižmoň

pyžamo

„Ono to sice zní dost podobně, ale nijak to nesouvisí,“ řekl, když už mohl popadnout dech. „Navíc, ve Skandinávii by mu bylo pyžamo kničemu, tam by potřeboval spíš pořádný spacák, je tam dost zima.“

„Spacákoň!“ zaradoval se Jílek aJaroušek se po něm zle podíval. Pan učitel si ale Jílka nevšímal arychle něco hledal vnotebooku. Za chvíli vítězoslavně otočil obrazovku ke třídě.

„To je pižmoň,“ ukázal jim fotografii zvířete, které Bára okamžitě překřtila na ovcokrávu, protože to vypadalo jako něco mezi ovcí akrávou, mělo to dlouhé tmavé chlupy anebezpečně zatočené rohy.

„Latinsky se to jmenuje Ovibos moschatus. Moschatus znamená pižmový, správně bychom mu asi měli říkat tur pižmový, ale to by to muselo vlatině znít Bos moschatus. Bos je tur. Ovibos je,“ pan učitel se trochu zamyslel, „ovibos je ovcokráva.“

Bára radostí vypískla. Uhádla to!

„Proč kvičíš?“ zeptal se jí pan učitel, ale ne takovým tím způsobem, kterým učitelé dětem vlastně chtějí říct nekvič, ale protože ho to opravdu zajímalo.

„Já jsem tomu vduchu řekla ovcokráva, když jsem to viděla!“ hlásila nadšeně Bára.

„Super!“ zaradoval se pan učitel. „To je přece úžasné, jak ty názvy odpovídají, ne? Taky by to mohla být krávovce,“ zauvažoval.

Jaroušek se tvářil jako sedm čertů, protože jeho pižmoň severní přece není žádná ovcokráva, natožpak krávovce. Ale Jílkovi se to líbilo ahýkal radostí.

Mondéna Simona zvedla ležérně ruku. Zacinkalo to jako zvonkohra, protože ji měla ověšenou náramky.

„Co je to tur?“ zeptala se okázale znuděně.

„To je přece třeba slepice,“ usadila ji Andrejka, na kterou ramena pana učitele udělala docela dojem achtěla se blejsknout.

Ale neblejskla se.

Pan učitel na okamžik ztuhl, jako by Andrejce zuší vyletěl párek holubů, ale místo aby nahlas řekl, že je úplně blbá, což si vtu chvíli myslela Bára, napsal na tabuli:

KUR X TUR

Píchl prstem do slova KUR ařekl:

„Slepice.“

Pak ukázal na slovo TUR ařekl:

„Kráva.“

„Andrejka aSimonka,“ zahuhlala polohlasem Anče.

„Nebo vopáčně,“ přitakala Týna aBára si zuřivě začala zapisovat do sešitu, aby si pan učitel nevšiml, jak se směje. Možná to vté třídě nebude až tak strašné.

„A co znamená pižmoň?“ zeptala se Anče. „Když to není jako od pyžama?“

„Víte co? Zkuste to do příště zjistit, ať se dneska dostaneme ještě kdalším zvláštním zvířatům, jo?“ navrhl pan učitel. „Další zvláštní zvíře!“ zavelel atřída ztichla, jak všichni chtěli vymyslet ještě zvláštnější zvíře, než je pižmoň, pyžamoň aspacákoň dohromady.

„Želva!“ vykřikla Bára, protože chtěla panu učiteli udělat radost. Jaroušek se otočil aznechuceně zavrtěl hlavou, jako že to snad ani není možné, aby si někdo všesté třídě myslel, že želva je nějaké zvláštní zvíře.

„Želva je naprosto boží zvíře!“ zpana učitele nadšení téměř odkapávalo. „A proč je podle tebe želva nejzvláštnější zvíře?“

„Protože si ssebou nosí domeček aprotože několik měsíců vzimě dokáže spát anežrat,“ řekla Bára. Píďu dávali přes zimu do spodní přihrádky vledničce.

„Skvělé!“ zaradoval se pan učitel. „Jo! Kdo zná ještě nějaké zvíře, které prospí celou zimu?“

„Medvěd hnědý amedvěd brtník!“ zazmítal se potěšeně na židli Jaroušek, protože konečně došlo na encyklopedické znalosti.

„Netopýr!“ přidala Týna.

„Můj táta!“ zahulákal Jílek.

„Ježek,“ nechala se strhnout Andrejka, přestože se hovor netočil kolem laků na nehty.

„Jako fakt?“ protáhla Simona, protože oježkovi si do té chvíle myslela, že jenom nosí na bodlinách jablíčka. Což není pravda, neboť ježek je hmyzožravec.

„No super, vy toho víte!“ radoval se pan učitel aBára zjistila, že jí náušnice vuchu avyholená hlava už vůbec nevadí. Konec konců, Maimose vEgyptě chodil také holohlavý abyl hrozně fajn.

Jaroušek se začal zuřivě hlásit.

„Copak?“ zeptal se ho pan učitel.

„Já jsem jenom chtěl připomenout, že máme probírat botaniku, ateď jsme celou dobu dělali zoologii,“ řekl trochu škrobeně Jaroušek aschválně použil cizí slova, aby všichni viděli, jak je vzdělaný.

„Já vím,“ kývl pan učitel. „A jsem moc rád, že jsi poznal rozdíl.“

Jílek zakdákal smíchy achvíli sebou na znamení veselí tloukl olavici.

„No aproč se tedy nevěnujeme botanice?“ stál na svém Jaroušek.

Bára čekala, co pan učitel udělá. Jestli Jarouška setře, seřve nebo začne vykládat kytičky.

„Chtěl jsem, abyste si uvědomili, jak je to všechno propojené,“ řekl místo toho vlídně pan učitel. „Děti většinou víc zajímají zvířata než kytky, tak jsem začal od zvířat. Ale přes ně bychom se za chvíli krostlinám dostali. Třeba ten pižmoň. To je býložravec. Aco může chudák vté Skandinávii žrát? Vždyť se pohybuje iv takových nadmořských výškách, kde převažují mechy ališejníky. Živí se mechem ališejníky? Nebo mu stačí ta troška trávy, co se tam vyskytuje? Už jsme urostlin, aještě jsme se zachechtali. Jakmile si na tuhle hodinu vzpomenu, vždycky si představím pižmoně vpyžamu ahned mi to zvedne náladu.“

„Spacákoň,“ připomněl ještě Jílek.

„No, ale jestli vás to takhle nebaví, tak můžeme normálně,“ rozhodil rukama pan učitel. „Koukneme se, co nám píšou vučebnici, apojedeme pěkně stránku po stránce.“

Jaroušek se nadšeně usmíval, protože přesně takhle si to představoval, ale zbytek třídy se zoufale rozvřeštěl.

„Óká,“ řekl pan učitel. „Užijeme si s... legraci, ale budete taky makat, sebranko, nemyslete si.“

Sebranka horlivě kývala hlavou.

To je fakt zajímavý, pomyslela si Bára. Až do páté třídy mě nejvíc bavila matika. Vlastivědu jsem nesnášela apřírodověda mě nudila. Teď miluju dějepis, protože cestuju do minulosti, ajak to tak pozoruju, příroďák budu asi milovat taky.

„Slegrace,“ opakoval po panu učiteli Jílek. „Slegrace.“

„Bez toho sna začátku, prosím,“ upozornil ho pan učitel aAnče se hihňala do dlaně.

Bára si vzala notýsek arůžovou gelovku anapsala si:

Zjistit, proč je pižmoň pižmoň.

Protože to teda fakt chtěla vědět. Ataky to na příští hodině chtěla panu učiteli Sedlářovi říct, aby měl radost, jak to hezky našla.

K obědu byly karbanátky sbramborovou kaší, ato měla Bára ráda.

„Co bylo ve škole?“ zeptala se maminka, když Báře polévala kaši rozpuštěným máslem.

„Máme úplně bombovýho učitele na příroďák,“ hlásila nadšeně Bára. „Máme zjistit, proč je pižmoň pižmoň. Budu muset na internet.“

„Nebudeš,“ ubezpečila ji maminka. „Pižmoň je určitě od slova pižmo.“

„No aco je pižmo?“

„Na to se podívej do Machka nebo do Holuba.“

„A to je jako co?“ zeptala se znechuceně Bára, protože tušila, že to budou nějaké knihy. Tušila správně.

„Etymologické slovníky,“ řekla maminka.

„Ety... co?“

„Etymologické. Etymologie je věda ovzniku apůvodu slov.“

To mám za trest, pomyslela si Bára. Kdyby maminka nebyla překladatelka, ale prodavačka vzelenině, mohla bych si teď klidně pižmoně vygůglovat na internetu. Ale já se budu muset probírat slovníkama.

„Jenže já mám taky zjistit něco opižmoňovi jako otom zvířeti.“

To sice za domácí úkol nedostali, ale pan učitel Sedlář by ztoho určitě měl radost ao zvířatech zase doma tolik knih neměli, takže šance dostat se kinternetu se touto válečnou lstí poněkud zvýšila.

„Aha. Tak to ano. Nejdřív mi přijď ukázat, co jsi našla vtom Machkovi, apak ti zapnu počítač.“

„Nemohla bych kVánocům dostat svůj, abyste mi ho nemuseli pořád zapínat ty staťkou? My jsme ve staré škole přece chodili na počítače, já to umím.“

„Nemohla,“ odtušila maminka tónem, který naznačoval, že otom se dál bavit nebude. „Takhle jdeš na počítač, jen když potřebuješ. Kdybys měla svůj vpokojíčku, kdoví, kolik hodin bys na něm trávila.“

Bára se načuřila. Jak to může maminka vědět?! Nijak, ale hned ji podezírá znejhoršího. Už abych byla velká amohla si věci dělat podle svého, vzdychla vduchu.

„A kde je ten Machek?“ zeptala se nahlas.

„U tatínka vpracovně, myslím, že je na polici uokna. Ovíkendu budeme muset přebrat ty krabice sknihami po babi dejvické adát je konečně do knihovny.“

„Já je pomůžu srovnávat, jo?“ nabídla se hned Bára. Sláva, nebude muset pokaždé přehrabávat bedny knih, když bude hledat něco ominulosti.

„To budeš moc hodná,“ usmála se maminka. „A ještě jedna příjemná zpráva – kolem čtvrté přijde ladič.“

„Hurá,“ zaradovala se Bára. Ladič měl přijít už minulý týden, ale dostal chřipku, atak bylo pianino po stěhování pořád ještě rozladěné tak, že se na něm nedaly hrát stupnice. Tam je to totiž slyšet mnohem víc, než když se hraje etuda nebo přednes. „Tak já jdu hledat, abych to měla, než dorazí.“

Maminka kývla, jako že ano, aBára vyběhla nahoru.

Vzhledem ktomu, že budu moct kvůli pižmoňovi na internet, zamyslela se, když si nesla do pokojíčku ztatínkovy pracovny Machka aHoluba, měla bych toho využít aprovést další pokusné cesty do minulosti. Třeba potom budu potřebovat na internetu něco zjistit, protože vencyklopedii všechno nenajdu.

Rychle prolistovala oba slovníky ado sešitu na přírodopis si napsala:

Pižmo je zlatinského slova bisamum ato je zhebrejského besem ato znamená vůně.

Netrvalo to ani tak dlouho.

Radostně odhopkovala do kuchyně. Cestou nezapomněla pohladit vyřezávanou hlavičku na zábradlí, aby jí schody nepodrazily nohy, až půjde zpátky nahoru.

„Už to mám!“ hlásila. „Pižmo je vůně!“

„Já si to nemyslím,“ řekla maminka apodtrhla si něco vtextu, který zrovna překládala.

„Jojo,“ trvala na svém Bára apřečetla jí ze sešitu, co si tam napsala.

„Moje milá, ztoho, co sis tam napsala, ale nevyplývá, že pižmo je vůně.“

„Jak to?“ zamračila se Bára.

„Besem je vůně. Jenže pižmo už může mít jiný význam.“

„Ale to tam nebylo!“ bránila se Bára.

„No tak se koukni ještě do slovníku cizích slov. Byl hned vedle Machka.“

Bára protočila panenky anasadila takový výraz, že maminka měla co dělat, aby jí rovnou jednu nestřihla.

„A upaluj!“ zvýšila hlas.

Bára se otráveně odšourala nahoru. Proč by měla lézt do třetího slovníku? Stejně to tam nebude!

Jenže bylo.

Pižmo – vonný, až nepříjemně páchnoucí výměšek ze zvláštních žláz některých živočichů (například kabara, bobra, ondatry), používaný ve voňavkářství.

Proč se ve voňavkářství používá až nepříjemně páchnoucí výměšek? Co je to kabar? Aproč tu není ani slovo opižmoňovi? honilo se Báře hlavou, když odložila propisku. Málem začala znovu listovat slovníkem, ale včas se zarazila. To si najde za chvilku na internetu, ale než mamince řekne, aby jí počítač zapnula, musí ještě provést průzkumnou cestu do minulosti. Astihnout to dřív, než přijde ladič.

Sebrala propisku apapíry stabulkami, do nichž si zapisovala, která mapa ji kam odnesla, avyběhla na půdu. Rozložila si papíry na prkennou podlahu azahloubala se nad nimi. Zatím vypadaly takto:

MAPA ČÍSLO

MÍSTO

ČAS

1

ČESKÁ REPUBLIKA, PRAHA

KVĚTEN 1945

2

IZRAEL, OÁZA VPOUŠTI

587 PŘ. N. L.

3

?

PRAVĚK, DOBA KAMENNÁ, PŘED NAŠÍM LETOPOČTEM, PŘED 40 000–4200 LETY

NĚKDE DÁL

TRÓJA

ASI 1200 PŘ. N. L.

NĚKDE DÁL

PAŘÍŽ

JARO 1330

POMPEJE