Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ondřej Belica

Práce a záchrana ve výškách a nad volnou hloubkou

Lektorovali Vladimír Jirsa, Jan Smolek

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala GRADA Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 5588. publikaci

Ilustrace Kryštof Minář, Pavel a Soňa Fischerovi, Tomáš Komínek, Josef Wagner

Odpovědná redaktorka Ivana Kočí

Jazyková úprava Zdeňka Tichá

Grafická úprava a sazba Jan Šístek

Fotografie na obálce Ondřej Belica a Jana Mácsadiová

Počet stran 216

První vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2014

Text © Ondřej Belica

Autor ani nakladatelství nenesou žádnou zodpovědnost za případné újmy na zdraví způsobené nerespektováním metodických pokynů uvedených v této knize nebo nácvikem či prováděním popsaných postupů bez předchozího absolvování odpovídajícího školení nebo bez odborného dohledu.

ISBN 978-80-247-5055-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-9343-6 (pro formát PDF)

ISBN 978-80-247-9344-3 (pro formát EPUB)

Protože jsem poznal muka žíznivé touhy,

chtěl bych vyhloubit studnu, z které by i jiní mohli pít.

Ernest Thompson Seton

Poděkování

Rád bych touto cestou poděkoval Marky (přinejmenším za trpělivost), klukům uvedeným u ilustrací za jejich vytvoření, a hlavně pak za vynikající spolupráci lidem, bez jejichž přispění, cenných informací a času by toto dílo nemělo podobu, jakou má. Jmenovitě jde o tyto nadšence (abecedně): rtm. Mgr. Lukáš Brožík – Samostatná záchranná rota Rakovník, Armáda České republiky; Jan Fischer – Vodní záchranná služba Plzeň – město II.; MUDr. Ondřej Franěk – Zdravotnická záchranná služba hlavního města Prahy; pplk. Ing. Jan Kafka – Letecká služba Policie České republiky; Ing. Emil Rucký; mjr. Mgr. Tomáš Říha – Armáda České republiky; Václav Smička – Hlavní báňská záchranná stanice Ostrava; Petra Sukupová – Zdravotnická záchranná služba hlavního města Prahy; Ing. Jan Smolek, DiS. – Ústav lesního včelařství; Mgr. Martin Šandera – Jednotka operativního zásahu Městské policie Brno; Mgr. Gejza Ulehla – Skupina operativní pomoci Městské policie hlavního města Prahy; Josef Wagner – Školicí středisko Orcus Bohumín. V neposlední řadě děkuji všem, kteří se, ať vědomě, či nepřímo, podíleli na vzniku této publikace.

Ondřej Belica

1Úvod do problematiky

Pokračující industrializace, výstavba velkých městských aglomerací a zahušťování center zástavby přirozeně vede k růstu cen pozemků a stavebních parcel jak ve městech, tak i v průmyslových zónách. Přirozenou reakcí na tento stav je zvyšovaní zástavby. Výškové mnohapatrové objekty nabízejí větší užitné plochy i na relativně malé stavební ploše. Čím více pater objekt má, tím více užitné plochy poskytuje a o to více peněz svému majiteli ušetří a zároveň umožní vydělat.

Ať už ve fázi stavby nebo později v rámci údržby nastanou situace vyžadující přítomnost pracovníka na některém z těchto objektů. Ne vždy se ale podaří, aby pracovník požadovaný úkon provedl s použitím servisní lávky či výtahu, pomocí výškové techniky (např. plošiny) anebo třeba z lešení. Nastává tak potřeba, aby pracovník byl zdravotně a odborně způsobilý k vykonávání práce na exponovaném místě a riziku pádu zabránil nebo jej dostatečně omezil použitím osobních ochranných prostředků proti pádu.

Tito zvlášť způsobilí pracovníci bývají napříč profesním spektrem označováni jako výškoví specialisté. Není v lidských silách vyjmenovat všechny profesní oblasti, ve kterých výškoví specialisté působí, neboť jde o pracovníky ve stavebnictví, údržbě, průmyslu, zahradnictví, lesnictví, energetice, pracovníky zabývající se dobýváním nerostných surovin, rozvodnými sítěmi, sanací skalních svahů, může jít o vědce, záchranáře a mnohé další, kteří se v rámci své pracovní činnosti ve výškách pohybují.

Co se vůbec rozumí onou prací ve výškách? Za práci ve výškách se považuje práce a pohyb pracovníka na pracovištích s nebezpečím pádu z výšky nebo do hloubky, propadnutím nebo sesutím (sklouznutím) nebo nad vodní hladinou či jinou látkou ohrožující v případě pádu život nebo zdraví pracovníka utopením, popálením, poleptáním, zadušením nebo akutní otravou. Jiný výklad definuje výškovou práci jako práci výše než 1,5 m nad okolním terénem a v případě prací prováděných na žebříku pak od výšky 5 m. Zaměstnavatel zajišťuje školení o bezpečnosti a ochraně zdraví při práci (BOZP) ve výškách a nad volnou hloubkou, jde-li o práce ve výškách nad 1,5 m, kdy zaměstnanci nepracují z pevných podlah, a na žebřících ve výšce nad 5 m, a školení o používání osobních ochranných pracovních prostředků (OOPP). U obou výškových údajů je rozhodující, že se pracovník nachází chodidly výše než 1,5 a 5 metrů. První výklad lze tedy považovat za zásadní, neboť definuje, co se rozumí prací ve výškách, druhý výklad pouze rozšiřuje ten první o potřebu použití OOPP tam, kde pracovníkovi hrozí pád delší než 1,5 m (nebo v případě žebříku 5 m), a bez ohledu na výšku nad látkami v prvním odstavci uvedenými.

Základní právní předpisy, které se bez ohledu na aktuální podobu přímo nebo nepřímo problematikou výškových prací zabývají, jsou předpisy upravující pracovněprávní vztahy, bezpečnost a ochranu zdraví při práci (BOZP), dále BOZP na pracovištích s nebezpečím pádu z výšky nebo do hloubky a ty, které se zabývají osobními ochrannými pracovními prostředky.

V současné době jde o následující právní předpisy, které jsou výškoví specialisté povinni znát[1].

Zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

Část pátá – Bezpečnost a ochrana zdraví při práci: Hlava I: Předcházení ohrožení života a zdraví při práci: § 101 – (1), (2), (5), (6); § 102 – (1), (2), (3), (4), (5) – a), b), c), g), h), j), (7); Hlava II: Povinnosti zaměstnavatele, práva a povinnosti zaměstnance: § 103 – (1) – a), b), i), j), k), l), (2) – a), e), (3); § 104 – (1), (4), (5), (6); § 105 – (1), (2), (3), (4), (5), (6); § 106 Práva a povinnosti zaměstnance – (1), (2), (3), (4) – a), c), d), e), f), g), h), i); Hlava III: Společná ustanovení: § 107; § 108 – (1), (2), (3), (5).

Výše uvedené prakticky ukládá zaměstnavatelům povinnost postarat se o zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví svých zaměstnanců a ti jsou povinni počínat si tak, aby povinnosti zaměstnavatele nebojkotovali. Zaměstnavatel je povinen zajišťovat zaměstnancům školení (například pro práce ve výškách lezcům) a ti jsou povinni se takovýchto školení účastnit. Zaměstnavatel musí poskytnout zaměstnancům ochranné prostředky (např. osobní ochranné pracovní prostředky proti pádu z výšky) a ti je pak musejí užívat řádným způsobem.

Zákon č. 309/2006 Sb., kterým se upravují další požadavky bezpečnosti a ochrany zdraví při práci v pracovněprávních vztazích a o zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při činnosti mimo pracovněprávní vztahy (zákon o zajištění dalších podmínek bezpečnosti a ochrany zdraví při práci) § 5 – (1) – c); § 23

Zmíněné body ukládají zaměstnavateli povinnost organizovat práci tak, aby jeho zaměstnanci byli chráněni proti pádu, a odkazuje na prováděcí předpis, jak této ochrany docílit.

Nařízení vlády č. 362/2005 Sb., o bližších požadavcích na bezpečnost a ochranu zdraví při práci na pracovištích s nebezpečím pádu z výšky nebo do hloubky § 1; § 2 – (1), (2); § 3 – (1), (2), (3), (4), (5), (6), (7), (8); § 4; Příloha k nařízení vlády č. 362/2005 Sb.: II. Zajištění proti pádu osobními ochrannými pracovními prostředky, V. Zajištění pod místem práce ve výšce a v jeho okolí, VI. Práce na střeše, IX. Přerušení práce ve výškách, X. Krátkodobé práce ve výškách, XI. Školení zaměstnanců.

Uvedené body stanovují rozsah platnosti nařízení, způsob ochrany proti pádu, použití osobních ochranných pracovních prostředků, žebříků, práci v závěsu na laně, ochranu pracovníka samotného, ochranu dalších osob, kterých se může dotýkat konání pracovníka, a rámcově se zmiňuje i o školení.

Nařízení vlády č. 591/2006 Sb., o bližších minimálních požadavcích na bezpečnost a ochranu zdraví při práci na staveništích § 1 – (1) – c), § 4, § 6; Příloha č. 3: III – 4; IX.2 – 1, 2; IX.3 – 2; X – 8; XIII – 3, 4; XIX – 1, 2; Příloha č. 5 – 4, 5.

Vypsané body se zabývají vztahem k nařízení vlády č. 362/2005 Sb. a týkají se činností vystavujících pracovníka zvýšenému riziku ohrožení života nebo zdraví pádem z výšky nebo do hloubky ochrany před takovými pády a povinností vypracovat pro takovéto činnosti plán (neřeší ale, zdali plán může být nahrazen technologickým postupem podle II – 5. přílohy nařízení vlády č. 362/2005 Sb.).

Směrnice Evropského parlamentu a rady 2009/104/ES ze dne 16. září 2009 o minimálních požadavcích na bezpečnost a ochranu zdraví pro používání pracovního zařízení zaměstnanci při práci (druhá samostatná směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS).

Poznámka: Tato směrnice nahradila svou předchůdkyni, směrnici EP a R 2001/45/ES. Avšak na rozdíl od své předchůdkyně nezmiňuje osoby samostatně výdělečně činné, při práci ve výšce neukládá zaměstnavateli povinnost zvolit zařízení poskytující ochranu proti pádu z výšky a ani na ni v poznámce pod čarou neodkazuje § 1 nařízení vlády (NV) č. 362/2005 Sb. Co se překladu týče, je tato směrnice terminologicky přesnější, ale i v ní můžeme nalézt nevhodně zvolené výrazy, např. umísťování namísto polohování, lano jako přístupová cesta namísto lanový přístup, úvazek namísto postroj a další.

(8); Kapitola II povinnosti zaměstnavatele – Článek 6 – Pracovní zařízení se zvláštními riziky – a), b); Článek 9 – Školení zaměstnanců; Příloha II: 4. – 4.1.3, 4.1.4, 4.1.6, 4.4[2]

Vybrané body z této směrnice řeší práci ve výškách, povinnosti zaměstnavatele určovat k takovýmto pracím jen vybrané osoby, které absolvují odpovídající školení. Zároveň řeší práci prováděnou v závěsu na laně.

Kromě uvedených předpisů tu jsou i další, které připomeneme ve stručnosti:

•Zákon č. 251/2005 Sb. o inspekci práce (který mimo jiné řeší výše pokut za porušení požadavků uvedených v zákonech)

•Nařízení vlády č. 21/2003 Sb., kterým se stanoví technické požadavky na osobní ochranné prostředky (které mimo jiné řeší požadavky na prostředky zamezující pádům z výšky)

•Nařízení vlády č. 495/2001 Sb., kterým se stanoví rozsah a bližší podmínky poskytování osobních ochranných pracovních prostředků, mycích, čisticích a dezinfekčních prostředků (které řeší rozdělení a použití osobních ochranných pracovních prostředků a i ty, proti pádům z výšky)

•Vyhláška č. 447/2001 Sb., o báňské záchranné službě (která mimo jiné upravuje i činnost báňských záchranářů-lezců, což může být zdrojem inspirace)

•Pokyn č. 46/2011 generálního ředitele HZS ČR a náměstka Ministerstva vnitra (MV), kterým se stanoví zásady zřizování, odborná příprava a vybavení lezeckých družstev a lezeckých skupin pro práci ve výšce a nad volnou hloubkou (ve kterém se zájemci mohou seznámit s problematikou lezectví v systému požární ochrany)

•Zákon č. 553/1991 Sb., o obecní policii (kde body § 6 – (3); § 8 – (1) – b) ; § 16 – (1), (2), (3), (4); § 24 – (1), (2), (3), (4), (5) řeší některá oprávnění a povinnosti strážníků, která jsou aplikovatelná i pro lezeckou činnost strážníků lezců)

Je žádoucí, aby se každý profesní lezec a záchranář alespoň rámcově a podle svého zaměření seznámil, i formou samostudia, s výše uvedenými právními předpisy. Dnes, v době informačních technologií, kvůli tomu nemusí trávit čas v knihovnách, ale může použít internet (http://aplikace.mvcr.cz/sbirka-zakonu/ – sbírku zákonů a tedy i výše uvedené předpisy; http://eur-lex.europa.eu/cs/index.htm – evropské směrnice a předpisy; http://www.hzscr.cz/ – Pokyny Generálního ředitelství Hasičského záchranného sboru České republiky (GŘ HZS ČR))

S ohledem na všechny cílové skupiny, jimž je publikace určena, nemůžeme podávat plná znění všech uváděných předpisů. Publikace je pojata tak, aby mohla sloužit jako odrazový můstek při dalším profesním odborném vzdělávání výškových pracovníků, záchranářů-lezců z řad báňských a dalších záchranných sborů, hasičů-lezců z Hasičských záchranných sborů, lezců z řad Policie České republiky, strážníků-lezců z městských a obecních policií, dobrovolných záchranářů lezců a v neposlední řadě pak sportovních lezců (horolezců a jeskyňářů), kteří si chtějí rozšířit své znalosti. Tedy všech, kteří lezecké techniky a lanový přístup při své činnosti užívají.

Některé z uvedených postupů se přitom značně liší od postupů, které jsou doposud obecně považovány za správné a platné, a to i přesto, že nejsou schopny operativně reagovat na změny a vývoj lezeckých prostředků a možnosti jejich využití. Jiné popsané postupy mohou být pro některé zasloužilé lezce nové a neznámé. Avšak pokrok, který lezci podle nich školení udělali, je jasným potvrzením správnosti volby.

Věcné prostředky pro práce a záchranu ve výškách, lezecké techniky a postupy se neustále vyvíjejí a mění. Stejně tak se mění i legislativa, normy a některé další předpisy. Publikace z dílen pánů R. Matýska, E. Ruckého, F. Šmikmátora, které mi v časech mých lezeckých začátků byly téměř biblí, se přes svou velmi vysokou úroveň stávají v určitých ohledech zastaralými. Novější publikace, které sice odrážejí aktuální legislativní stav, zase postrádají jiné náležitosti. Některé v mnohém kopírují informace dříve napsané (a leckdy i neaktuální a neplatné) a najdou se i takové, které obsahují faktické chyby.

1 § 106, odst. (4) zákona č. 262/2006 Sb. – Znalost základních povinností vyplývajících z právních a ostatních předpisů a požadavků zaměstnavatele k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci je nedílnou a trvalou součástí kvalifikačních předpokladů zaměstnance.

2 V textu v bodě 4.4 má být použit výraz polohování; překladatel směrnice do češtiny však výraz positioning přeložil jako umísťování, přestože o pár odstavců výše správně uvedl polohování.

2Vývoj lezecké přípravy záchranných složek vČR

Lezecké techniky asystémy lanového přístupu vpodobě, jaké je dnes známe, jsou sice záležitostí posledních třiceti let, avšak neobjevily se zničeho nic. Předcházel jim dlouhý apostupný vývoj lezeckých postupů prakticky na principu pokus-omyl. Bylo by velice krátkozraké domnívat se, že před námi tu nic nebylo, aopominout historický vývoj. Není však možné zdokumentovat vývoj těchto disciplín uvýškových prací ve všech jejich podobách. Jiné postupy se užívaly při sběru šišek vkorunách jehličnanů, jiné postupy užívali pracovníci při údržbě vodohospodářských děl, rozdílné byly postupy pracovníků vzásobnících sypkých hmot ajinak postupovali námořníci visící na bocích lodí[3].

Naštěstí lze vývoj lezeckých technik zdokumentovat vrámci záchranných složek. Ty navíc mnohdy udávaly směr, kterým se ubíralo profesní lezectví kněmu přidružené. Zpostupů báňských záchranářů se poučili pracovníci dobývající suroviny aenergetici, mnohé zpostupů hasičů zase sloužily jako inspirace pracovníkům zabývajícím se stavebními amontážními pracemi. Nejznámější, ne však nejčastější způsob provádění výškových prací vzávěsu na laně byl spojen ise sportovním lezectvím, tedy horolezectvím aspeleoalpinismem. Ačlenové Horské služby stejně jako Speleologické záchranné služby stavěli právě na dovednostech získaných při sportovním lezectví.

Záchrana ve výškách anad volnou hloubkou, tzv. lezecké záchranářství, je relativně mladou disciplínou. Ta je převážně vgesci Hasičského záchranného sboru (jmenovitě HZS krajů, mnohdy však ve značné míře iHZS podniků). Hasičský záchranný sbor ale není jediný vČR, kdo se zabývá záchranou svyužitím lanových technik. Dlouhou tradici vtéto oblasti má báňská záchranná služba. Dobrých výsledků dosahují ipříslušníci speciálních jednotek vřadách armády, policie, celní správy aměstských policií.

V neposlední řadě jsou zde dobrovolní záchranáři. Těmi, kromě sborů dobrovolných hasičů, jsou Horská služba, Speleologická záchranná služba, některé místní skupiny Vodní záchranné služby, kynologičtí záchranáři amnoho dalších. Paradoxně právě dobrovolní záchranáři zřad Speleologické záchranné služby patří mezi nejlepší lezecké záchranné skupiny vČR. Ačkoliv dobrovolní záchranáři tvoří značnou část uživatelů lezecké výstroje pro nácvik záchrany, následující text zmiňuje pouze profesionální záchranné složky, jejichž lezecká činnost je upravena konkrétními potřebami aprávními předpisy anení pouze zájmovou aktivitou.

2.1Začali stím báňští záchranáři

Prakticky první profesionální složkou, která se zabývala lezeckým záchranářstvím vnašich krajích, byla Báňská záchranná služba (BZS), což není nic divného vzhledem kdlouhé tradici, jakou má unás báňské záchranářství, zejména pak na Ostravsku (1897 – nařízení směřující kzajištění ochrany osob vpřípadě výbuchu vdole, 1905 – nařízení vybavit záchranáře dýchacími přístroji apodrobit je lékařským prohlídkám, 1908 – Ústřední záchranné stanice apodzemní záchranné stanice, 1947 – Hlavní báňská záchranná stanice, 1992 – Revírní báňská záchranná stanice, 2001 – Hlavní báňská záchranná stanice). Hlavní báňská záchranná stanice Ostrava zavedla použití horolezecké techniky do své činnosti koncem šedesátých let dvacátého století. Důvodem byla potřeba nasazení záchranářů při nehodách aúrazech ve svislých důlních dílech (v jámách, šibících[4]), při pádech osob do zásobníků uhlí[5] nebo při úrazech ve strmých slojích. Pouhé nasazení však nestačilo. Bylo zapotřebí zvýšit akceschopnost abezpečnost zasahujících záchranářů. Proto byly hledány moderní bezpečnostní prostředky, metody apostupy pro zásahy asamozřejmě školení avýcvik. Nedílnou součástí byla příprava legislativních podkladů pro vznik specializace „báňský záchranář- lezec“. Řešením těchto úkolů byl pověřen Ing. Emil Rucký, se kterým Hlavní báňská záchranná stanice (HBZS) Ostrava začala spolupracovat vroce 1979. Ten byl původně externím spolupracovníkem, později, vroce 1983, nastoupil kHBZS jako profesionální záchranář na pozici instruktora avedoucího oddílu lezců.

Na konceptu vzdělávání apraktické přípravy záchranářů vlezeckých technikách spolupracovala HBZS od roku 1980 se slovenskou horskou službou zVysokých Tater. Ta měla praktické zkušenosti spoužitím lezeckých technik ve strmých horských terénech svertikálami přesahujícími několik stovek metrů, stejně jako spoužíváním vrtulníků při záchraně. Aprávě tyto poznatky apraktické dovednosti bylo nezbytné aplikovat do činnosti báňských záchranářů. Vroce 1981 proběhl ve Vysokých Tatrách první společný výcvik lezců Báňské záchranné služby aHorské služby Slovenska. Obdobné výcviky pak probíhaly následujících jedenáct let. Účastnili se jich lezci ze záchranných aspeciálních služeb celého Československa, zBZS, Horské služby, Speleologické záchranné služby, Sboru požární ochrany, specialisté lezci Federálního ministerstva vnitra aod roku od roku 1987 ivedoucí[6] lezecké skupiny stavebního kombinátu BMK Süd[7] ztehdejší NDR. Získávání apředávání znalostí azkušeností nebylo jediným přínosem těchto výcviků. Tím dalším bylo vytvoření systému koordinace zúčastněných služeb při řešení nehod amimořádných událostí ve výškách anad volnou hloubkou vrámci Československa, ato dávno před oficiálním vznikem integrovaného záchranného systému.

Nedílnou součástí těchto školení avýcviků bylo seznamování se smoderními prostředky pro práce ve výškách zprodukce předních evropských výrobců. Vrámci řešení státního výzkumného úkolu „Bezpečnost práce vdolech“ vletech 1983–1985 (kterému předcházel výběr jednotlivých OOPP provedený na základě technicko-bezpečnostních analýz) byly laboratorně odzkoušeny aprovozně vyzkoušeny osobní ochranné prostředky proti pádu francouzské firmy Komet, slaňovací azáchranná zdvihací zařízení firem Rollgliss (Švýcarsko) aKendler (Rakousko). Po ukončení školení avýcviků ana základě výše zmíněných zkoušek aověřovacím provozu byly tyto prostředky zařazeny do vybavení báňských záchranných služeb Československa. Vroce 1986 proběhlo vyškolení avybavení těmito OOPP proti pádu čtyř set pracovníků Ostravsko-karvinských dolů adalších průmyslových podniků, kteří byli vrámci svého pracovního výkonu ohroženi pádem zvýšky nebo do volné hloubky.

Během let získávala HBZS unikátní poznatky odaných prostředcích vextrémních podmínkách. Ať už šlo ozásahy vdůlních jámách svolnou hloubkou kolem 1 000 m, nasazení záchranáře-potápěče na nepřístupnou vodní hladinu zatopeného šibíku po výbuchu vdole nebo provedení revizí auspořádání cvičení na 300 m vysokém komínu elektrárny Tušimice II či cvičná nasazení aopětovná vytažení potápěčů na lomu Šífr (Svobodné Heřmanice). Vroce 1987 došlo ke schválení dodatku Řádu organizace HBZS Ostrava pro činnosti záchranářů-lezců. Tím bylo dosaženo jednoho ze stanovených cílů azakončení legislativních prací. Plody úspěchu přinesly vroce 1989 poznatky azkušenosti zprací svrtulníkem (což byla součást instruktorských výcviků), kdy od zahájení zkušebního provozu Letecké záchranné služby (LZS) až po její rutinní činnost vdalších letech tvořili záchranáři-lezci skvalifikací zdravotníka součást posádek vrtulníků.

Při lezeckých aktivitách (a při výcviku lezců) se HBZS řídí služebních řádem, který je pátou částí vyhlášky Českého báňského úřadu č. 447/2001 Sb., obáňské záchranné službě. Základní školení avýcvik báňských záchranářů-lezců je desetidenní, opakovací školení, které se koná každé tři měsíce, je jednodenní. Při nehavarijních zásazích mimo doly pak platí nařízení vlády č. 362/2005 Sb.

Lezeckých zásahů při úrazech nemají lezci zHZBS vsoučasnosti mnoho, jde ojeden až dva zásahy ročně. Dále však záchranáři-lezci vykonávají komerční činnost ve výškách anad volnou hloubkou nehavarijního charakteru (speciální výškové práce) aspolupracují soddíly báňských záchranářů-potápěčů. Od zahájení lezecké přípravy až po současnost nebyl vrámci výše uvedených aktivit uHBZS ani profesně přidružených organizací zaznamenán jediný úraz způsobený selháním lezce nebo použité techniky.

2.2Vznik výškového záchranářství vpožární ochraně

Co se výškového záchranářství vpožární ochraně týče, velký náskok před námi mají naši sousedé vPolsku. Ti již vsedmdesátých letech minulého století cvičili výsadky skupin požárníků vybavených standardním požárním vybavením zvrtulníků na výškové objekty. Vroce 1981 ustanovili ve Varšavě vrámci Státního požárního sboru skupinu požárníků určených pro působení ve výškových budovách, vybavených záchrannými prostředky aparašutistickými postroji, kteří prošli výcvikem vedeným instruktory speciálních jednotek tehdejší Veřejné bezpečnosti. Analyzovali londýnský záchranářský systém, použití vrtulníků při požárech výškových budov apřizpůsobili jej místním podmínkám. Roku 1983 vytvořili vrámci požárního sboru Varšava Wola skupinu výškového záchranářství. Ta byla postupně vybavována nejkvalitnějším, tehdy dostupným vybavením, ave spolupráci sdalšími subjekty (např. Tatranskou dobrovolnou záchrannou službou, Centrální stanicí báňské záchranné služby vBytomu, úřadem vnitra hlavního města, úřadem námořního záchranářství) byli vyškoleni iinstruktoři vřadách požárníků – výškových záchranářů. Znich vznikla vedoucí jednotka, která průběžně sledovala rozvoj výškového záchranářství alezeckých technik upožárních sborů ve světě azároveň analyzovala místní podmínky. Tato jednotka byla pověřena vedením školením výškových záchranářů vpožárních sborech vcelém Polsku. Opakovaně byla prováděna cvičení ve Varšavě na budově Intraco II (výška 140 m), kde trvalo dvojici záchranářů bezpečné spuštění osoby ze střechy této budovy kolem 3–4 minut.

U nás se ozavádění lezecké techniky vsystému požární ochrany začalo hovořit vroce 1985 (hnacím impulzem byl smrtelný pád hasiče ze střechy výškového objektu vPraze na Jižním Městě vroce 1984). Až vroce 1988 byly uskutečněny první kroky. Bylo zakoupeno lezecké vybavení pro několik hasičů ze Sboru požární ochrany. Ti procházeli školením ve spolupráci sRevírní báňskou záchrannou stanicí vOstravě apozději stělovýchovnou jednotou Alpin Praha. Postupně se problematika záchrany ve výškách anad volnou hloubkou začala rozvíjet až do dnešní podoby, kdy výcvik hasičů-lezců probíhá ve vzdělávacím středisku požární ochrany ve Velkém Poříčí. Za jistý přelom vorganizaci hasičů-lezců byl pokyn č. 2/2003 generálního ředitele HZS ČR anáměstka MV, kterým se stanoví zásady zřizování lezeckých družstev alezeckých skupin jednotek HZS ČR avybavení aodborná příprava jednotek požární ochrany pro práci ve výšce anad volnou hloubkou. Tento pokyn obsahoval:

•Zásady zřizování lezeckých družstev alezeckých skupin

•Organizaci činnosti lezeckých družstev alezeckých skupin

•Odbornou přípravu příslušníků HZS ČR zařazených do lezeckých družstev alezeckých skupin

•Vybavení lezeckých družstev alezeckých skupin věcnými prostředky požární ochrany pro práci ve výšce anad volnou hloubkou

Zároveň pokyn č. 2/2003 rušil předchozí Rozkazy náčelníka hlavní správy Sboru požární ochrany MV ČR. Stanovením lezeckých skupin adružstev na stanicích prakticky určoval počet hasičů-lezců, kterých tolik nebylo, amuseli se rychle doplnit, aby skutečný počet odpovídal počtům vpokynu. Přestože zařazení do lezeckých družstev askupin mělo být na základě zvláštních předpokladů adobrovolnosti[8], ve skutečnosti však vnejednom případě docházelo kzařazování mezi lezce na základě přátelských vztahů formou: „Franto, pojď, budeš lezec.“ –„Né, nechci, mě to nezajímá avejšek se bojím.“ –„Hele, Franto, neblbni, budeš lezec abudeš ve vyšší platovce.“ –„No tak jó, tak teda jó.“ Kvůli takovému přístupu se sice tabulkově naplnily počty lezců, avšak vdůsledku absence zájmu olezecké aktivity, opřípravu avzdělávání mnohých takto vzniklých „hasičů-lezců“ klesla celková úroveň adobré jméno lezců vřadách jednotek požární ochrany (na což dopláceli zkušení apilní lezci). Odpovědné osoby naštěstí pochopily, že papírové naplnění kvót není ku prospěchu věci, azačaly zjednávat nápravu. Současný trend je mít sice oněco méně lezců než vroce 2003, ale zato mnohem lépe vyškolených ana vyšší úrovni.

Později byl pokyn č. 2/2003 nahrazen pokynem novým, č. 18/2006, aten pak pokynem č. 46/2011 platným dosud, kterým se stanoví zásady zřizování, odborná příprava avybavení lezeckých družstev alezeckých skupin pro práci ve výšce anad volnou hloubkou. Další vnitřní předpisy HZS ČR, které kromě výše uvedených předpisů upravují či upravovaly práce ve výškách anad volnou hloubkou, jsou:

•Pokyn č. 35/2002, kterým se určují podmínky používání lan určených klanovému přístupu ak záchraně.

•Pokyn č. 46/2002, kterým se upravuje vybavení hasiče azákladní vybavení cisternové automobilové stříkačky, zajišťující výjezd družstva nebo družstva ozmenšeném početním stavu jednotky požární ochrany, věcnými prostředky požární ochrany pro práci ve výšce anad volnou hloubkou.

•Pokyn č. 22/2003, kterým se mění Pokyn generálního ředitele Hasičského záchranného sboru ČR anáměstka ministra vnitra č. 46/2002, jímž se upravuje vybavení hasiče azákladní vybavení cisternové automobilové stříkačky, zajišťující výjezd družstva nebo družstva ozmenšeném početním stavu jednotky požární ochrany, věcnými prostředky požární ochrany pro práci ve výšce anad volnou hloubkou.

•Pokyn č. 58/2003, kterým se mění Pokyn generálního ředitele Hasičského záchranného sboru ČR anáměstka ministra vnitra č. 2/2003, jímž se stanoví zásady zřizování lezeckých družstev alezeckých skupin jednotek HZS ČR avybavení aodborná příprava jednotek požární ochrany pro práci ve výšce anad volnou hloubkou.

Kromě hasičů-lezců (či hasičů se specializací lezce, jak se dnes hasičům-lezcům moderně říká) prochází základním seznámením sproblematikou prací ve výškách každý hasič vrámci nástupního odborného výcviku (NOV) či základní odborné přípravy (ZOP). Součástí NOV aZOP je izákladní školení avýcvik pro práce ve výšce anad volnou hloubkou vrozsahu 14 hodin. Tato základní forma přípravy obsahuje několik základních uzlů, navazování na lano, sebejištění ajištění druhé osoby, budování kotevních bodů azákladní způsoby slanění. Rozsah této přípravy je koncipován tak, aby se hasič dokázal bezpečně zajistit pomocí polohovacího pásu (hasičského opasku) při zásahu na automobilové plošině, při pohybu na střeše nebo aby dokázal nouzově slanit zexponovaného místa.

2.3Vývoj služební přípravy pro práce ve výškách uPolicie České republiky

Problematika prací ve výškách anad volnou hloubkou upolicie ajejí vývoj jsou nedílně spojeny sčinností Letecké služby Policie České republiky (PČR). Ta vznikla vroce 1993 jako přímý pokračovatel svých předchůdců (1920 – první doložené použití letadla kpolicejním účelům, 1935 – vznik oficiálního leteckého útvaru, Četnické letecké hlídky, 1945 – Letecký oddíl pohotovostního pluku 1, 1946 – Letectvo Sboru národní bezpečnosti, 1947 – Bezpečnostní letectvo, 1951 – Bezpečnostní letka, 1953 – Letecký oddíl Ministerstva vnitra, 1979 – Letecký oddíl Federálního ministerstva vnitra, 1988 – Letecký oddíl Sboru národní bezpečnosti, 1990 – Úřad federálního ministerstva vnitra pro leteckou službu, 1991 – Letecká služba Federálního policejního sboru).

Historie prací ve výškách upolicie, vté době pod názvem Sbor národní bezpečnosti (SNB), sahá do sedmdesátých let dvacátého století. Tehdy byly pro pátrání azáchranu ve Vysokých Tatrách používány vrtulníky Mi-2 aMi-8 Leteckého oddílu Ministerstva vnitra, na kterých byli jako záchranáři nasazování členové Horské služby. Včervenci 1975 byla provedena první záchrana zhorolezeckého terénu spoužitím lanového podvěsu. Avšak po nehodě vrtulníku[9] vroce 1979 právě ve Vysokých Tatrách byla tato činnost (až na občasné výjimky) ukončena.

Soustavnější činnost ve výškách anad volnou hloubkou byla zahájena vosmdesátých letech vznikem Útvaru zvláštního určení (předchůdce dnešního Útvaru rychlého nasazení – URNA), který byl součástí XIV. správy[10] SNB. Příslušníci ztohoto specializovaného útvaru zpočátku pouze znadšení pro věc (a na základě inspirace zaktivit zahraničních zásahových jednotek) zařadili prvky lezecké přípravy do své činnosti. Zpočátku vycházeli zpoznatků ze svých volnočasových aktivit, později pak využívali zkušeností, které získali během společných výcviků sHorskou službou zKrkonoš. Často spolupracovali svrtulníkovou letkou (součástí byla iparapříprava). Nové prvky vlezeckých technikách, stejně jako nové lezecké prostředky byly do činnosti avýstroje policistů zaváděny pod odborným dohledem instruktorů Horské služby. Ti byli při vývoji lezecké činnosti policie (považované za odbornou) klíčoví, zejména pak co se týče lezeckých technik spoužitím vrtulníku. Postupně se zformovala struktura přípravy do podoby, vjaké je prakticky dodnes. Se zvyšujícími se dovednostmi účastníků mohli být připraveni specialisté, kteří sami mohli školit nové příslušníky.

Počátkem devadesátých let postupně začaly vznikat pod krajskými expoziturami jednotlivé zásahové jednotky. Ty vmnohém vycházely ze zkušeností Útvaru rychlého nasazení. Nejinak tomu bylo ico se týče činností ve výškách anad volnou hloubkou. Zároveň se rozvíjí imetodika pro výcvikovou činnost. Byl zaveden systém odnosového lana[11], začala se využívat evakuační síť[12], byli jmenováni lektoři pro výškové práce, výcvik byl zaměřen na rychlost aefektivitu zásahu.

Rozsáhlé povodně, které postihly Českou republiku vroce 1997 (Moravu, Slezsko ačást východních Čech), byly pro policii důležitým zlomem vpřístupu kprovádění prací ve výškách anad volnou hloubkou pomocí vrtulníku. Ukázaly na potřebu vytvoření uceleného systému záchrany pomocí vrtulníku, tak aby zároveň umožňoval nasazení policejních jednotek do akcí. Byl vytvořen komplexní systém výcviku, metodika záchrany abyly vytvořeny směrnice pro záchrannou činnost.

V praxi to znamenalo, že práce ve výškách anad volnou hloubkou byly rozčleněny na tzv. bojové nasazení (bojařinu) ana záchrannou činnost. Záchrannou činnost spoužitím vrtulníků PČR upravuje Směrnice pro záchrannou činnost[13], která je závazná jak pro policii, horskou službu iHasičský záchranný sbor (tedy pro všechny, kteří vykonávají činnost leteckého záchranáře na palubách vrtulníků Letecké služby PČR). Ta však neupravuje bojové nasazení, neboť tam jsou jiná rizika, apožadavky na zabezpečení ajištění osob, na použité prostředky ataktické postupy stanovené vtéto směrnici, se vzhledem kpovaze úkolu značně liší. Bojové postupy jsou řešeny zvláštním metodickým pokynem ředitele Letecké služby (LS).

To, že rozdělení činností byl správný krok aže se zvolený způsob přípravy osvědčil, ukázaly povodně vroce 2002, které postihly téměř celé Čechy. Tehdy vrtulníky LS PČR podnikly přes 400 záchranných letů. Kolem čtyřiceti osob bylo evakuováno nebo zachráněno svyužitím lezecké techniky při lanovém podvěsu pod vrtulníkem. Zároveň byly vrtulníky všesti případech použity knasazení pyrotechniků za účelem odpálení – potopení pontonů plovoucích po řece. Vpolovině těchto případů byl pyrotechnik nasazen (a pak vyzvednut) na ponton pomocí lana.

V současné době je problematika prací ve výškách anad volnou hloubkou uPolicie ČR řízena skupinou specialistů zařazených pod Policejní prezidium ČR, kteří úzce spolupracují sLeteckou službou Policie ČR. Každá ze zásahových jednotek má určitý počet specialistů pro práce ve výškách anad volnou hloubkou, včetně vlastních instruktorů aexaminátorů. Všichni tito specialisté průběžně absolvují cílený výcvik tak, aby každý znich mohl vykonávat jak bojovou činnost, tak izáchranu.

Základní lezecký výcvik je na jednotlivých útvarech veden pod vedením lektorů ainstruktorů pro práce ve výškách anad volnou hloubkou. Teprve po absolvování tohoto „pozemního výcviku“ apo splnění dvouleté lezecké praxe může následovat výcvik na vrtulníku. Základní výcvik leteckého záchranáře trvá přibližně 18 hodin, ztoho 10 letových.

Osobní ochranné prostředky proti pádům používané při záchraně musejí splňovat nejvyšší bezpečnostní požadavky. Mohou být používány pouze zachycovací postroje, samoblokující slaňovací brzdy, ocelové karabiny atp. Ctí se tak zásada co nejvyšší bezpečnosti. Oproti tomu lezecké prostředky užívané při bojové činnosti vycházejí pouze ztaktické potřeby.

Co se lezeckých zásahů PČR týče, záchranná činnost početně převažuje činnost bojovou. Lezecké zásahy bojařů probíhají tak 5× do roka. Záchranných lezeckých zásahů svyužitím vrtulníku (s výjimkou mimořádných situací, jakými byly povodně včervnu 2013) je 10–20 do roka.

2.4Vývoj vojenského lezení uArmády České republiky

Prvky horolezectví apoužití lan ke zdolávání vertikálních úseků se objevovaly již uhorských jednotek prvorepublikové Československé armády, avšak šlo spíše opotřebu zvýšení efektivity při přesunech mužstva atechniky vhornatých oblastech než ocílenou lezeckou činnost. Pomineme-li lanové techniky užívané výsadkáři aženisty Československé lidové armády, lze počátky systému vojenského lezení vrámci vojenské tělovýchovy datovat do první poloviny 90. let, kdy – kromě dalších důvodů – si armáda uvědomila potřebu lezení vrámci komplexní přípravy jednotek účastnících se zahraničních operací (po vzoru zahraničních armád, které lezecké techniky užívaly), dále jednotek zasahujících nebo účastnících se součinnostních výcviků sdalšími složkami dnešního integrovaného záchranného systému (IZS), účast armády při záchranných alikvidačních pracích při záplavách adalších živelních pohromách.

Zpočátku vycházela lezecká příprava ze zkušeností získaných při volnočasových aktivitách některých příslušníků (sportovního horolezectví ajeskyňářství). Ty byly základem pro vznik vojenského lezectví. Roky 1996–1997 lze pak považovat za zahájení specifické lezecké přípravy vrámci rezortu Armády České republiky (AČR). Později byl systém lezecké přípravy řešen rozkazem ministra obrany č. 14/1999, který upravoval výcvik vojáků ažáků vojenských škol ve speciální tělesné přípravě. Ta je součástí služební tělesné výchovy AČR ajako taková má zocelit příslušníky AČR po fyzické ipsychické stránce apřipravit je na nezbytné úkony, které jsou součástí jejich vojenské odbornosti. Kromě již zmíněného lezectví (v rámci AČR se hovoří ovojensko-praktickém lezení) jsou součástí speciální tělesné přípravy další pohybové aktivity jako boj zblízka, vojensko-praktické plavání, výcvik vpřežití, přesuny na sněhu aledu adalší.

Účelem výcviku vojensko-praktického lezení je příprava vojáků pro pohyb vhorských askalních terénech spoužitím všech dostupných technických prostředků. Výcvik obsahuje způsoby jištění, techniky pohybu ve vertikálách, ato jak přírodních (skály), tak umělých (městská aprůmyslová zástavba), transport břemen, způsoby záchrany zraněného, problematiku lezení vnepříznivých povětrnostních podmínkách atp. Nedílnou součástí výcviku, vyplývající zpovahy činnosti AČR, je ipříprava pohybu ve vertikálách se zbraní. Filozofie vojenského lezení spočívá ve „využití lezeckých technik kpřekonávání přírodních aumělých překážek vojáky smateriálem ibez něj za účelem získání taktické výhody“[14].

Jak je zvýše uvedeného textu patrné, určitou formou lezecké přípravy, jejímž účelem je usnadnění pohybu vojáků ve vojenských situacích, prochází každý příslušník AČR. Další lezecký výcvik pak závisí na úkolech konkrétních jednotek (METL – Mission Essential Task List[15]) aten se liší útvar od útvaru. Jiné školení pro práce ve výškách mají spojaři, jiné jsou lezecké kurzy vojenských hasičů, jinou lezeckou přípravou procházejí osádky vrtulníků azáchranáři SAR[16] anejkomplexnější lezeckou přípravou procházeli příslušníci Samostatných záchranných rot (SZR) vOlomouci aRakovníku. Ke konci roku 2013 zanikly SZR Rakovník aSZR Olomouc. Vojenští záchranáři zůstávají vredukovaných počtech pod 151. ženijním praporem vBechyni a152. ženijním praporem vOlomouci. Prozatím jim jejich oranžové barety zůstávají anezbývá než doufat, že se budou moci nadále vyvíjet vlezeckých záchranných technikách vrámci AČR.

Samostatná záchranná rota Rakovník vznikla vroce 2008, předtím šlo o154. záchranný prapor (od roku 2004), ještě předtím o73. záchrannou avýcvikovou základnu (od roku 1996) aještě dříve (od roku 1994) šlo o11. vojenský záchranný pluk civilní obrany. (Historie posádky vRakovníku sahá do roku 1931, původně šlo oválečné vojsko, tedy odělostřelecký apozději tankový pluk.) Se vznikem záchranné avýcvikové základny se začalo is lezeckými aktivitami. Společně spředchůdcem SZR vOlomouci začínali vRakovníku sjednolanovou technikou pod vedením firmy Speleomat Ing. Radomila Matýska[17]. Postupně se ktomu základu začaly přidávat další lanové techniky apozději isystém vojenského lezení. Bohužel zkušení lezci postupně zútvaru odcházeli alezectví začalo na posádce vRakovníku stagnovat.

Přelom nastal vroce 2008, kdy došlo kreorganizaci 154. záchranného praporu na Samostatnou záchrannou rotu, kdy došlo kposílení „členské základny“. Vojenští záchranáři pod vedením L. Brožíka začali lezecké aktivity obnovovat. Zpočátku vycházeli zvojenského lezení, ze zkušenosti jiných záchranných skupin av neposlední řadě iz informací získaných pomocí internetu. Na základě praktického využití as ohledem na užívanou výstroj postupně vytvořili ucelený systém přípravy zahrnující základní lezecké techniky, vojensko-praktické lezení, sportovní lezectví, průmyslové lezectví, vysokohorskou turistiku (VHT), záchranu vhorském prostředí ana ledovcích apokročilé záchranné techniky. Důležité bylo irozdělení lezecké záchranné přípravy do postupů podle možnosti přístupu anásledného odsunu.

Lezecké přípravě se záchranáři vpočátcích věnovali pouze ve volném čase, později, až do svého zrušení vroce 2013 měli 5–8 týdenních lezeckých výcviků ročně. Kromě těch pak absolvovali pravidelné lezecké výcviky podle stanovených rozvrhů. Ačkoliv přímo lezeckých zásahů vrámci své činnosti neměla SZR Rakovník do roka mnoho (většinou šlo opomoc při vyhledávání avyproštění osoby vnedostupném terénu či ozvíře spadlé vjímce), její příslušníci nejednou prokázali své záchranářské dovednosti během svých volnočasových aktivit vhorách ina skalách.

2.5Vznik avývoj lezecké přípravy městských policií

Zajisté by nebylo od věci dát dohromady informace oaktivitách ve výškách anad volnou hloubkou všech městských aobecních policií vČeské republice, neboť skoro každé větší město anejedna větší obec své strážníky má. Amnohé ztěchto městských aobecných policií se lezecké přípravě věnují. Avšak popis vývoje lezecké přípravy každé znich by vydal na samostatný sborník. Bylo by však neodpustitelné nezmínit Městskou policii Brno (MP Brno) aMěstkou policii hlavního města Prahy (MP Praha).

Městská policie Brno má ze všech našich městských aobecních policií nejdelší lezeckou tradici. Tato tradice sahá až do května 1993, kdy proběhlo první školení strážníků Jednotky operativního zásahu (JOZ) Městské policie Brno anákupu potřebné výstroje. Jednotka operativního zásahu, která je organizačním celkem MP Brno sceloměstskou působností, zajišťuje kromě zabezpečování záležitostí kveřejnému pořádku adalších úkolů vsouladu se zákonem č. 553/1991 Sb. ivýjezdy při ohrožení života azdraví strážníků MP, hrozí-li škoda na majetku nebo pokud je důvodná obava zohrožení života či zdraví občanů. Zároveň – ve spolupráci sdalšími složkami IZS – zajišťuje výjezdy při živelních pohromách, neštěstích anehodách většího rozsahu. Impulzem kzařazení lezecké přípravy mezi činnosti strážníků JOZ bylo rozšíření možností při záchraně zdraví aživotů, jmenovitě pak zpřístupnění uzavřeného bytu či jiného prostoru lékařské pomoci osobě sdůvodnou obavou ojejí zdraví či život.

K využití lezeckých technik strážníky JOZ dochází přibližně pětkrát do měsíce (zhruba 60krát ročně). Nejčastějšími zásahy jsou zpřístupňování bytů pro lékařskou pomoc. Mají však za sebou izáchranu na Brněnské přehradě anapříklad ikuriózní zásah – snesení bytového zloděje, který se přes střechu dostal přes balkon do bytu, astrážníci zJOZ jej spoutaného spustili po lanech dolů.

c) provádění záchranných alikvidačních prací složkami Integrovaného záchranného systému,

Table of Contents

Poděkování

1 Úvod do problematiky

2 Vývoj lezecké přípravy záchranných složek v ČR

2.1 Začali s tím báňští záchranáři

2.2 Vznik výškového záchranářství v požární ochraně

2.3 Vývoj služební přípravy pro práce ve výškách u Policie České republiky

2.4 Vývoj vojenského lezení u Armády České republiky

2.5 Vznik a vývoj lezecké přípravy městských policií