Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Rüdiger Bertram
ilustrace Heribert Schulmeyer

Coolman a já

Zachraň se, kdo můžeš

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5682. publikaci

Z německého originálu Coolman und ich. Rette sich, wer kann
(ISBN 978-3-7891-3186-8),
vydaného nakladatelstvím Verlag Friedrich Oetinger, Hamburg,
v roce 2011, přeložila Jana Bílková

Ilustrace Heribert Schulmeyer
Redakční a jazyková úprava Kateřina Klabanová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 176
Vydání 1., 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Title of the original German edition:
Coolman und ich. Rette sich, wer kann
text by Rüdiger Bertram, illustrations by Heribert Schulmeyer
ISBN 978-3-7891-3186-8
© Verlag Friedrich Oetinger, Hamburg 2011

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Illustration © Heribert Schulmeyer

ISBN 978-80-247-4717-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9488-4 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9489-1 (ve formátu EPUB)

O autorech

Rüdiger Bertram

Narodil se v roce 1967 v Ratingenu. Studoval historii, ekonomii a germanistiku a pracuje jako novinář a spisovatel na volné noze. Píše krátké satirické příběhy, scénáře a náměty pro film a televizi, především pro komedie a sitkomy. Publikoval již několik úspěšných knih pro děti, z nichž některé ilustroval Heribert Schulmeyer.

Heribert Schulmeyer

Narodil se v roce 1954 a už jako dítě rád kreslil komiksy, čemuž se věnuje dodnes. Studoval grafiku a ilustraci na odborné škole v Kolíně nad Rýnem, proslavil se komiksy pro dospělé a s velkým úspěchem ilustruje knihy pro děti. Heribert Schulmeyer pracuje mimo jiné také pro oblíbené Vysílání s myškou (Sendung mit der Maus) rozhlasové stanice WDR a je jedním je zakladatelů tzv. papírového divadla (Papiertheater) Kölner Kästchentreffen.

1. kapitola

SOS – Káj vnebezpečí

Začneme starým záchranným člunem. Takovým červeným, dřevěným záchranným člunem se dvěma vesly adírou ve ztrouchnivělém dřevě velkou asi jako palec. Člun pluje vlnobitím vLamanšském průlivu. Někde mezi Anglií aFrancií.

Dokážete si to představit?

Fajn.

Nad člunem krouží hejno racků. Čekají na konec kluka se zvláštním kloboukem na hlavě. Se sinalým výrazem ve tváři sedí vlouži na dně loďky apotichu šeptá „SOS“, jako by tím snad mohl přivolat na pomoc královskou flotilu.

Máte to?

Výborně, takže teď už víte, kdo jsem. Jsem ten kluk vloďce. Říkají mi Káj aklidně bych udělal supům kroužícím nade mnou tu radost aokamžitě bych umřel.

Měli jste už někdy mořskou nemoc? Teď nemyslím, že vám bylo trochu nevolno, protože jste se plavili výletní lodí po řece apřejedli jste se při tom buchet. Myslím opravdovou mořskou nemoc.

Pokud ne, nemáte ani ponětí, očem mluvím. Je to horší než průjem, spalničky, plané neštovice, ptačí chřipka, nemoc šílených krav, zarděnky, dýmějový mor aotrava rybami dohromady.

Ale to ještě není to nejhorší.

Nejhorší je to, že na lodi nejsem sám.

Na přídi stojí chlapík spelerínou ačernou maskou na obličeji. Vychutnává si bouři azplna hrdla vyzpěvuje námořnickou odrhovačku.

Znáte COOLMANA? Asi těžko, protože kromě mě ho nikdo nevidí. Doprovází mě od mých čtyř let ajá bych dal nevím co za to, aby to tak nebylo. Už jsem vyzkoušel všechno, jenom abych se ho zbavil. To mi můžete věřit. Ale COOLMAN je tu pořád, ať se mi to líbí, nebo ne. COOLMAN je můj osud astím nic nenadělám.

Tři důvody, proč nemá cenu rozdělávat oheň:

1.Na oheň je hladina příliš rozbouřená.

2.Dírou nám do loďky proudí voda, takže by plameny stejně hned uhasila.

3.Na trajektu už si dávno všimli, že jsem ze zádi náhle zmizel.

Hodili mi přece do vody ten člun, abych se neutopil. Pak se snažili ten obří trajekt obrátit, aby mě vylovili.

Je snadnější obrátit mrože ve vaně než takovou obrovskou loď uprostřed moře. To může trvat opravdu dlouho. Mám dost času na to, abych vám povyprávěl, jak jsem se do loďky vlastně dostal. Aproč mám na hlavě originální klobouk slavného britského námořního hrdiny, admirála Horatia Nelsona. Ani vjednom není COOLMAN – překvapivě – úplně nevinně.

To ale musím vzít pěkně od začátku. Představte si, že se čas vrátil očtrnáct dní zpátky ajá teď sedím na zadním sedadle našeho auta.

Máte to?

Dobře, ajá si radši pospíším, než se loďka definitivně potopí nebo mě mořská nemoc vážně přemůže.

ODVA TÝDNY DŘÍV

„Bude se ti to líbit. Stoprocentně!“ Máma se ke mně otočí avěnuje mi svůj nejzářivější úsměv. Umí to dobře, je přece divadelní herečka. Stejně jako táta. Uobou člověk nikdy neví, jestli to myslí vážně, nebo jestli to je jenom nějaká role. Například role starostlivých rodičů, kterým leží na srdci školní kariéra jejich dětí. Apřitom jsou rádi, že budou mít čtrnáct dní pro sebe.

Jsme na cestě kparkovišti před školou. Odtud odjíždí autobus, který nás doveze ktrajektu. Loď nás dopraví přes Lamanšský průliv do Anglie apak budeme pokračovat do Londýna. Tam na nás čeká čtrnáct dní prázdnin svýukou angličtiny.

Za to vděčím COOLMANOVI. Angličtinářka Maierová řekla, že moje angličtina je awful. COOLMAN tvrdil, že awful znamená

fantastická,

jedinečná,

nepřekonatelná.

Ale to právě není pravda. Jenomže já mu to celou dobu věřil apři vyučování jsem to sní nepřeháněl.

Moje největší chyba:

Příliš často poslouchám COOLMANA, přestože jsem se ztoho měl už dávno poučit.

Teprve až když jsem zangličtiny dostal pětku, našel jsem si to slovíčko ve slovníku.

Tam to stálo černé na bílém: Awful neznamená „fantastický, jedinečný, nepřekonatelný“, ale

hrozný,

strašný,

příšerný.

Mojí jedinou útěchou je, že angličtina mojí starší sestry Anti není onic lepší, aproto jede do Londýna taky. Tak aspoň nemusím jet sám.

Hlasitě si vzdychnu aAnti na zadním sedadle vedle mě se na mě podívá.

„Anglie bude skvělá! Ne jako tady, kde věčně svítí sluníčko. VAnglii bude pořád zataženo – ato bude úžasně depresivní,“ pokouší se mě utěšit, protože můj povzdech asi nějak špatně pochopila.

Anti se vlastně jmenuje Antigona, ale to jméno se jí nelíbí. Říká si Anti – ato se kní po pravdě řečeno hodí mnohem víc.

Anti zase odvrátí pohled, podívá se zokna azapne si iPod. To je vidět. Dlouhé, načerno obarvené vlasy, které jí zakrývají obličej auši, rytmicky poletují nahoru adolů, tak nahlas si pustila basy.

Zřejmě se někdy přihlásím do pořadu „Vsaďte se, že…“.

Vsadím se svámi, že podle poletování jejích vlasů poznám, jakou písničku právě poslouchá.

Do televize by si ale Anti musela vzít na sebe něco pozitivnějšího. Jako doplněk knačerno obarveným vlasům nosí výhradně černou barvu – ato vypadá na obrazovce zhruba tak sympaticky, jako kdyby Darth Vader moderoval předpověď počasí.

Jedeme kolem domova důchodců avtom mě napadne, že jsem se úplně zapomněl rozloučit sAdolfem Sekem.

„Zastav! Okamžitě zastav!“ zařvu.

Táta prudce dupne na brzdu. Asi si myslí, že jsem si zapomněl pas nebo těch dvacet balenícelozrnného chleba, co mi máma nabalila, protože vAnglii se ksnídani místo chleba toastují lisované hobliny.

Adolf Sek bydlí vdomově důchodců asvým způsobem je to můj kamarád, přestože mě zpočátku považoval za kapesního zloděje. Ale to teď vyprávět nechci. Otevřeným postranním okýnkem sáhnu po klice. Zevnitř se dveře otevřít nedají, protože naši si myslí, že jízda autem bez dětské pojistky je pro dvanáctiletého kluka příliš nebezpečná.

Nemám chuť se sCOOLMANEM dohadovat. Sním se stejně diskutovat nedá. Takže ještě jednou otevřu dveře, aby mohl vystoupit iCOOLMAN. Anti mě zpoza dlouhých černých vlasů pozoruje, jako bych se zbláznil. Nemá oCOOLMANOVI ani ponětí, stejně jako naši. Aje to tak lepší, protože jinak bych prázdniny nestrávil vAnglii, ale někde na klinice.

„Sejdeme se uautobusu,“ houknu apádím kdomovu důchodců.

Času mám dost, protože máma si při cestování zásadně nechává bohatou časovou rezervu. Nejradši by vyjela už včera večer apostavila na parkovišti stan, aby měla jistotu, že nepřijedeme pozdě.

Běžím přes trávník aotevřeným okýnkem lezu do chodby. Cesta přes vstupní halu domova důchodců je příliš nebezpečná, protože tam jsou krokodýli ačíhají na snadnou kořist. Samozřejmě se nechci vyhnout skutečným krokodýlům, ale stoletým vdovám, které tam podřimují na křeslech. Nejenže těmi svými vráskami vážně připomínají plazy, ale používají taky stejnou techniku lovu. Na první pohled vypadají jako mrtvé, ale jakmile se knim přiblíží mladý návštěvník, vrhnou se na něj azačnou se sobětí mazlit, dokud nešťastníka ze spárů těch kostlivkyň nevysvobodí po hodinách utrpení ošetřovatel. To všechno jsem už zažil. Nemám nejmenší potřebu si to zopakovat.

Takže volím trávník aokno jako vždycky. Po mých návštěvách se už vtrávníku rýsuje vyšlapaná cestička.

Lezu oknem aklepu na dveře, kde bydlí Adolf Sek. Jeho pokoj má číslo 0815. Za chvilku otevře.

„Ahoj, hochu, rád tě vidím,“ zdraví mě Adolf Sek.

Býval námořníkem, je potetovaný po celém těle ataky má potíže sneviditelným průvodcem. Jmenuje se SUPERVILÉM aCOOLMAN ho nemá zrovna vlásce.

Adolf Sek je jediný, kdo si dokáže představit, co sCOOLMANEM musím vytrpět. Bude mi chybět, až budu vAnglii. Teda samozřejmě Adolf Sek, ne COOLMAN.

„Chtěl jsem se jenom rychle rozloučit. Jedu na čtrnáct dní do Londýna,“ vybafnu na Adolfa Seka.

„No, to je skvělá náhoda, hochu,“ odpoví. „To mi tam můžeš doručit dopis. Počkej chvilku. Hned to bude.“

Adolf Sek sáhne po psacím bloku anapíše pár řádků. Pak vloží papír do obálky, stříkne na ni trochu vody po holení aslinou dopis zapečetí.

„Hotovo,“ prohlásí, jakmile na obálku dopíše jméno adresáta. „Tohle odevzdáš královně. Ale jenom osobně, hochu. Rozumíš?!“

„Komu?“ Zírám na něj, jako by po mně chtěl, abych vHimálaji doručil pohled Yettimu.

„Královně. Copak neslyšíš? Ta přece bydlí taky vLondýně.“

„Proč dopis nepošlete poštou?“ ptám se, protože si nedovedu představit, že by se jen tak dalo zazvonit na dveře Buckinghamského paláce apředat tam dopis.

„Ne, ne, ne! To nepřichází vúvahu. To by padnul do rukou někomu ztěch jejích tajemníků. Osobně je to mnohem jistější.“

„Ale královna vás přece vůbec nezná!“

„Tak to jsi vedle jak ta jedle, hochu,“ odpoví Adolf Sek avyhrabe starou fotografii, na které stojí vpřístavu vedle mladice ve staromódních šatech.

„Prožili jsme spolu románek, když jsem kotvil slodí vAustrálii, kde právě byla na státní návštěvě. Skoro jsme se vzali, ale nedovolili jí to.“

Váhám, jestli mu mám tu historku věřit, nebo ne. Dáma na fotce nevypadá jako princezna. Na druhé straně, vmáminých bulvárních časopisech princezny taky nenosí na hlavě korunu nebo šaty skanýrem, ale vypadají úplně normálně.

„Tak ruku na to, hochu!“

COOLMAN nedá jinak aAdolf Sek se na mě pořád tak prosebně dívá.

Co mi zbývá?

Slavnostně mu ji stisknu apevným hlasem řeknu:

„Ruku na to!“

Možná jsem na to přistoupil iproto, že mi jeho historka připomněla Lenu. Lena se mnou chodí do třídy anějakou dobu jsme spolu vážně chodili.