Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

This book was originally published in Germany by Psychosozial-Verlag
under the title Perversion, © 2011, Psychosozial-Verlag, Gießen.

Wolfgang Berner

Perverze

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5750. publikaci

Z německého originálu Perversion, vydaného v roce 2011 nakladatelstvím
Psychosozial-Verlag v Gießenu (SRN), ISBN 978-3-8379-2067-3,
přeložila PhDr. Mgr. Mgr. Mgr. Jana Bílková, Ph.D.

Odpovědná redaktorka PhDr. Alena Palčová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 120
Vydání 1., 2015

Vytiskla tiskárna Printo, s.r.o., Ostrava

© Psychosozial-Verlag, 2011
Translation © Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Photo © allphoto.cz

ISBN 978-80-247-9644-4 (ePub)
ISBN 978-80-247-9643-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-4854-2 (print)

Úvod

Pojem „perverze“ se v kontextu psychiatrie a psychoterapie dnes už téměř nepoužívá. V psychiatrických klasifikačních systémech se nahrazuje označením „parafilie“ (DSM-IV-TR) nebo „poruchy sexuální preference“ (ICD-10). Důvody jsou různorodé a jejich vysvětlení mně poskytuje příležitost objasnit, proč někdejší pojem perverze a nové pojmy neoznačují tytéž fenomény. Pojem perverze se dnes používá především v psychoanalýze, ale i tam zřejmě už dlouho neoznačuje pouze to, co tím měl Sigmund Freud původně na mysli.

V prvních kapitolách této knihy jde nejprve o vysvětlení pojmu, než se dostaneme k výkladu jím označovaných fenoménů. Krátký exkurz do oblasti „hranice mezi tělem a psychikou“, která Freuda podnítila ke koncipování pudové teorie se dvěma základními působícími silami libido a destrudo, má ukázat, kde bychom dnes (v biologii a psychologii) mohli tuto hraniční čáru vyznačit. Freud chápal pud jako „požadavek těla vůči psychice“. Právě v oblasti sexuality tyto „požadavky“ nelze obejít. Novější koncepty z oboru biologie a evoluční psychologie ovlivnily to, co se označuje jako „porucha sexuální preference“, a nepřímo také naše představy o pojmu perverze v psychoanalytickém smyslu.

Většina fenoménů, které Richard von Krafft-Ebing (mezi lety 1886 a 1902) popsal jako „perverze“ a které Freud později podrobil psychodynamickému pohledu a interpretaci, se vyskytuje i dnes a jsou i s kazuistikami popsány v následujících kapitolách (nejde o aspiraci na encyklopedii perverze) tak, jak se s nimi setkáváme v psychoterapeutické praxi.

Psychodynamický pohled na vznik perverzí se hodně změnil. Otázka, zda tyto změny odpovídají spíše změně perspektivy, nebo zda tato nová perspektiva odpovídá novým poznatkům, musí zatím zůstat otevřená. Je to tím, že dřívější perspektiva vykazovala příliš malé terapeutické efekty, nebo toto celé téma „sexuality a erotiky“ získalo nový společenský význam, z něhož vyplývá nutnost „patologizovat“ (a považovat za nutné léčit) zcela jiné jevy než před sto lety?

Dalším příkladem změny perspektivy je, že i psychoanalytici mají dnes tendenci označovat vynucenou kohabitaci s heterosexuálním partnerem jako perverzi, obzvláště pokud měla hrubě vykořisťující charakter a sloužila pouze k odbourání napětí u jednoho z obou zúčastněných. Podle klasické definice se zde v žádném případě nejednalo o „perverzi“, nýbrž nanejvýš o egoismus, případně o asociální chování. Klasický psychoanalytik by si možná položil otázku, zda takto psychopaticky predisponovaného člověka vůbec může analyzovat, ale nepřišel by na myšlenku dát dotyčnému diagnózu „perverze“, protože přece nemá žádné problémy uskutečnit sexuální přání kohabitace se vhodným partnerem.

Mimo tyto kontroverzní případy (pokud se týká definice) bych ale chtěl ukázat, že i v „klasických případech“ (fetišismus, sadismus a exhibicionismus) nejprve musíme zkoumat základní strukturu osobnosti a musíme rozlišovat, abychom mohli rozhodnout, jakou formu psychoanalytické nebo jinak strukturované terapie lze daným osobám nabídnout. Hlavním cílem této knihy je ukázat, že klasická psychoanalýza může být v některých z těchto případů (u neurotické, případně i hraniční osobnostní struktury) nápomocná, že u jiných případů je nutno použít modifikovanou psychoanalytickou techniku a že v případech neřešitelných pomocí psychoanalýzy umožňuje psychoanalytické chápání efektivnější použití jiných technik.

Klasifikace v psychiatrii: poruchy sexuální preference nebo parafilie

Abychom porozuměli tomu, proč psychoanalýza stále ještě používá označení „perverze“, je třeba nejprve vyjasnit, proč empiricky zaměřené vědy na toto označení rezignovaly. Definice v oblasti psychiatrie lze chápat pouze na pozadí moderních psychiatrických klasifikačních systémů, které se vyvinuly až po obtížném procesu, kdy se museli odborníci dohodnout: Pro Diagnostický a statistický manuál (DSM), jehož čtvrtá revize se nyní používá, probíhal tento proces sjednocování ve skupině členů Americké psychiatrické společnosti (APA); pro Mezinárodní klasifikaci nemocí (ICD),1 jejíž 10. revize platí v Evropě jako závazný standard, u psychiatrů Světové zdravotnické organizace.

Tato ideologie umožňuje přiklonit se k některému z kontroverzních konceptů týkajících se nevyjasněného vzniku psychických poruch (rezignuje se také na pojem nemoci) a snaží se definovat poruchy na úrovni pozorovatelných symptomů, přičemž uvedené symptomy musí být vždy „reliabilně“ popsatelné – to znamená, že tyto symptomy by pro prověření případu stejným způsobem vidělo a popsalo více pozorovatelů.

Další princip psychiatrické diagnostiky spočívá v tom, že k pojmu poruchy se přiřazují pouze ty fenomény, které pro příslušnou osobu skutečně znamenají co nejobjektivnější a nejsubjektivnější funkční omezení (onemocnění). Právě v těch oblastech, kde chybějí jednoznačná fyzická funkční omezení – definiční charakteristika fyzických onemocnění – je nutná opatrnost a vymezení, abychom se vyhnuli nebezpečí, že lékařství by bylo společností zneužito jako sankční prostředek. To se týká obzvláště takzvaných poruch osobnosti a sexuálních poruch. V „otevřené“ demokratické společnosti patří ochrana menšin k základním principům. K takovým menšinám patří i lidé s určitými sexuálními preferencemi, jako jsou sklony k promiskuitním vztahům nebo k erotickým hrám s pouty. Neměli by být ani přímo, ani nepřímo nuceni k léčení, pokud svými tendencemi sami netrpí a ani nikoho neohrožují.

Na základě zkušeností se zneužitím medicíny v určitých politických poměrech se pak velké mezinárodní psychiatrické společnosti rozhodly oprostit své diagnostické nástroje co nejvíc od veškerých moralizujících a jiných jednostranných hodnotových systémů a omezit se na to, co je považováno za původní a uznávaný úkol medicíny ve společnosti: pojmenovat individuální (tělesné) onemocnění (stanovovat diagnózy) a léčit je pomocí opatření, která co nejméně ohrožují integritu osoby (provádět terapie). Do kompetence medicíny přitom spadají pouze onemocnění, která jsou tělesného původu nebo u kterých existuje souvislost s tělesným prožíváním. Pojem poruchy označuje velkou přechodovou oblast mezi psychologií zaměřenou na léčbu a (psychiatrickou) medicínou.

Vzhledem k tomu, že obzvláště v oblasti psychiatrie je nutno reflektovat neustálý vzájemný vliv těla a psychiky, je pro tuto přechodovou oblast zapotřebí vlastního termínu. To platí také – ne-li dokonce především – pro sexuální preference (jako je nadšení pro nějaký fetiš), pokud se má za to, že je zapotřebí je léčit.

Tato otázka rozpoutala debatu hlavně v souvislosti s homosexualitou, která byla po bouřlivé debatě v Americké psychiatrické společnosti nejprve odstraněna z amerického DSM a následně zmizela i z ICD. Tím se představitelům homosexuální menšiny podařilo dosáhnout toho, že konečně nejsou považováni za nemocné nebo trpící poruchou v psychiatrickém slova smyslu a že byli uznáni jako „varianta přirozenosti“.

Podobné tendence projevili i představitelé jiných sexuálních zálib, jako stoupenci BDSM praktik (zkratka označuje preference bondage, discipline, submission, sadism a masochism, abychom se vyhnuli zatíženému výrazu „sadomasochismus“). Vznášejí nároky na to, aby ani jejich preference nebyly diskvalifikovány jako poruchy, které je třeba léčit. Avšak vzhledem k tomu, že podle zmíněných psychiatrických diagnostických systémů spadají pod pojem „porucha“ pouze takové sexuální preference, u kterých se jednoznačně vyskytuje subjektivní utrpení nebo u kterých je jednoznačně prokazatelné utrpení způsobené druhým, zdá se, že stoupenců BDSM se to stejně netýká. Týkalo by se jich to pouze v případě, že by byl zachován širší pojem „perverze“.

Porucha sexuální preference (ICD-10), respektive parafilie (DSM-IV-TR) je v diagnostických manuálech nejprve obecně definována:

•opakované intenzivní fantazie způsobující sexuální vzrušení, sexuálně nutkavé potřeby nebo způsoby chování vztahující se k:

–nehumánním objektům,

–utrpení nebo ponižování sebe sama nebo partnera,

–dětem nebo jiným nesouhlasícím osobám, respektive osobám nezpůsobilým souhlasu;

•trvání uvedených symptomů, aby bylo možno označit je jako poruchu: alespoň šest měsíců;

•porucha může mít obligátní nebo epizodický charakter;

•nutně vedla k utrpení nebo omezení v sociálních, profesních nebo jiných oblastech života.

Tyto obecné definiční znaky jsou v DSM-IV-R označeny jako kritérium A. Kritérium B konkrétně definuje podmínky diagnóz pro pedofilii, voyeurismus, exhibicionismus a frotérství na jedné straně a pro sadismus na straně druhé. Zatímco pro první čtyři diagnózy postačuje „vyžití“ poruchy, u sadismu se předpokládá, že ho lze realizovat ve shodě s partnerem, což by se pak nepovažovalo za poruchu, kterou je třeba léčit, nýbrž za „preferenci“.

U sadismu se diagnóza stanovuje tehdy, když osoba realizovala sexuálně nutkavou potřebu s nesouhlasící osobou nebo tato potřeba vedla k evidentnímu utrpení nebo k potížím v mezilidské oblasti. Ostatní parafilie jsou diagnostikovány tehdy, když potřeba klinicky významně vede k utrpení nebo omezení v sociálních, profesních nebo jiných funkčních oblastech.

U této definice se ukazuje, že také jevy spadající pod označení „porucha sexuální preference“, respektive „parafilie“, se odlišují od toho, co bylo dříve označováno jako „perverze“. Šlo o vzorec sexuálního vzrušení, který rezignoval na domnělý biologický cíl kohabitace s heterosexuálním partnerem a spokojil se s částí slasti s tím spojené, což považoval za hlavní cíl. Jednalo se o typ náhradního sexuálního uspokojení za účelem vyhnutí se kohabitaci a prokreaci.

Nové pojmy parafilie, respektive porucha sexuální preference, kladou do popředí jinou ústřední definiční charakteristiku, a sice narušení mezilidských vztahů. Centrálním znakem se stává neschopnost vzájemně sdílet a rozvíjet vlastní sexuální potřeby s partnerem, ať už se jedná o idealizaci fetiše nebo o sadistický impulz, který potřebuje strach v očích druhého, aby dosáhl sexuálního vzrušení. Proto i v současných psychiatrických klasifikacích už nejsou sadomasochistické praktiky, u kterých jednají oba partneři ve vzájemné shodě, klasifikovány jako „porucha“, nýbrž jako soukromá záliba, která není pro psychologické nebo lékařské terapie významná, dokud tím nikdo netrpí.

Poruchy uvedené v tabulce 1 v rámci příslušných klasifikací budou pojednány jednotlivě.

Tab. 1 Jednotlivé poruchy sexuální preference (ICD-10), respektive parafilie (DSM-IV-TR)

Poruchy sexuální preference

(ICD-10: F 65)

Parafilie

(DSM-IV-TR: 302)

F 65.0 Fetišismus

302.4 Exhibicionismus

F 65.1 Fetišistický transvestitismus

302.81 Fetišismus

F 65.2 Exhibicionismus

302.89 Frotérství

F 65.3 Voyeurství

302.2 Pedofilie

F 65.4 Pedofilie

302.83 Sexuální masochismus

F 65.5 Sadomasochismus

302.84 Sexuální sadismus

F 65.6 Mnohočetné poruchy sexuální preference

302.3 Fetišistický transvestitismus

F 65.8 Jiné poruchy sexuální preference

302.82 Voyeurství

F 65.9 Nespecifikované poruchy sexuální preference

302.9 Nespecifikované parafilie

Poslední dvě kategorie v ICD a poslední kategorie v DSM jsou obzvláště důležité, neboť na fenomenologické úrovni existuje velké množství dalších popsatelných poruch, jako například koprofilie (záliba ve fekáliích) nebo akromotofilie (preference partnerů s amputovanými končetinami), které se mohou vyskytovat jako izolované jevy, nebo v kombinaci. Pozoruhodná rozmanitost popsatelných poruch, jimiž dotyční více či méně trpí, navozuje otázku, jak je možné, že mohou vzniknout tak odlišné poruchy, které (obzvláště pokud mají výlučný charakter) jsou pochopitelné často pouze pro velmi nepatrnou menšinu lidí, přičemž převážnou část tvoří muži. Ostatní nemohou pochopit, jak se tyto preference mohou stát jediným a výhradním zdrojem sexuální slasti.

Změněný postoj společnosti k tomu, co zhruba před sto třiceti lety Richard von Krafft-Ebing a před více než sto lety Sigmund Freud označili za „perverzi“, se odráží ve výše popsané psychiatrické klasifikaci. Ale i v rámci psychoanalýzy se navzdory zachování pojmu výrazně posunulo spektrum toho, co se označuje jako perverze a co lze pochopit pouze na základě stoletého vývoje.

Vývoj psychoanalytického pojmu perverze

„Perverze“ uSigmunda Freuda

Vdíle Tři úvahy osexuální teorii (Drei Abhandlungen zur Sexualtheorie, 1905) Sigmund Freud definuje perverzi nejprve stejně jako jeho současníci: Perverze je (trvalá, nikoli příležitostná) odchylka od sexuálního cíle kohabitace. Tato odchylka se může týkat (jako „anatomické překročení“) jiných částí těla (jako třeba upřednostňování nohou ve fetišismu) amůže také vzniknout fixací na jednání, která uvětšiny druhých lidí představují dočasné sexuální cíle na cestě ke kohabitaci (například líbání nebo pouhé hlazení). Vobou případech odchylek se jedná onadměrné zdůrazňování elementů slasti, jak se vyskytují také uobvyklých sexuálních setkání.

Odchylka od sexuálního objektu heterosexuální kohabitace kobjektu stejného pohlaví se nepočítá kperverzi, nýbrž se staví vedle ní jako „inverze“, což lze chápat jako první náznak důrazného oddělení homosexuality od perverzí. Dnes je to považováno za úplně samozřejmé, ale dříve se na to už na základě absence ústředního definičního znaku– nemožnosti prokreace– pohlíželo úplně jinak.

Detailní pozorování uváděná Freudem zvětší části odpovídají přesnému akritickému zkoumání tehdejší sexuologie– především zakladatelů moderní sexuologie, jako byli Richard von Krafft-Ebing, Havellock-Ellis, Ivan Bloch aMagnus Hirschfeld, přičemž Freud vždy úplně nesdílel jejich teoretické závěry. To se ukazuje na příkladu fetišismu, ukterého Freud nejprve sdílí Binetův názor, že se jedná oraná spojení zdánlivě nevýznamných vjemů se sexuálním vzrušením, ale pak si klade otázku, proč se taková spojení nevyskytují častěji anevzniká takrozmanitá škála předmětů způsobujících vzrušení. Tím zaměřuje pozornost na to, že vlastně je třeba vysvětlit výlučnost fetiše jako jediného vzrušujícího stimulu (Freud, 1905, s.57).

Nový pohled Freudova přístupu spočívá vpozorování podobností fenomenologie perverzí sdětskými hrami serotogenními zónami aranými stím spojenými sexuálními fantaziemi (popisovanými jako „parciální pudy“). Uperverzí jsou nadměrně zdůrazňovány sexuální aktivity pocházející zorálního aanálního období apoužívají se jako obrana před genitálními aktivitami spojenými se strachem zkonfliktu. Iu„neurotiků“ (osob trpících hysterií anutkavou neurózou), které dělí od normálu pouze neostrá hranice, by se našly utlumené tendence infantilních sexuálních projevů, které odpovídají dětské hře asní spojeným fantaziím. To se však můžeme pouze domnívat anelze to přímo pozorovat, takže generalizace dodnes zůstává sporná– ivrámci psychoanalytických škol.

Vpozdějších letech se Freud od čistě fenomenologického popisu perverze (definice na základě pozorovatelných symptomů, respektive jednání) odvrátil aperverzi definoval už jenom psychodynamicky, tedy pouze na základě její funkce pro psychický život. Vdílech Fetišismus (Fetischismus, 1927) aRozštěpení Já při obranném postupu (Ichspaltung im Abwehrvorgang, 1940) se fetiš stává ústředním definičním prvkem perverze. Označení „perverze“ se používá už jen pro formy bizarního sexuálního chování, kde lze předpokládat, že kastrační úzkost byla podnětem kerotickému obsazení fetiše (blízkého tělu) akjeho následnému upřednostňování před stimulací tělem sexuálního partnera. Perverze je definována svou funkcí ochrany před kastrační úzkostí, což lze vpřípadě fetišismu poznat podle toho, že bez takového fetiše kohabitace už téměř není možná.

„Kastrační úzkost“ pro Freuda původně znamenala strach ze ztráty orgánu poskytujícího slast– penisu – vyvolaný traumatickými zážitky vsouvislosti sprvním vědomým vnímáním rozdílu mezi pohlavími. Pohled na absenci penisu uženy vyvolává vchlapci obavy, že by osvůj genitál mohl „také“ přijít. Možností, jak kastrační úzkost obejít, bylo podle Freuda vyvarovat se pohledu na sexuální orgán ženy, což zároveň stimuluje ivyvolává strach, aodvrácení pohledu na něco, co zároveň uklidňuje adává jistotu, tedy část oblečení nebo jinou část těla.

Pozdější autoři vedli podrobné diskuse omožné souvislosti mezi „přechodovým objektem“, který popsal Donald W. Winnicott (1953). Šátek nebo plyšové zvířátko, ukterého dítě nalézá útočiště, když nedokáže snést separaci od matky, aposléze usnadňuje separaci. Sám Winnicott (ibid.) ařada dalších autorů, jako např. Robert C. Bak (1974), však považovala za důležité upozornit na to, že „přechodový objekt“ hraje důležitou roli spočívající vpřekonání separačních úzkostí téměř uvšech dětí. Reprezentuje část matky aje sexualizován jen velmi zřídka (až ve falické fázi, nebo ještě později), pokud je používán jako pomůcka kmasturbaci, atak se může stát fetišem. Bak zdůrazňuje, že existují ifetiše, které nemají vztah kpřechodovým objektům.

Phyllis Greenacre (1979) se obzvláště důkladně věnoval otázce, včem spočívá rozdíl mezi přechodovým objektem afetišem. Zatímco přechodový objekt je většinou něco měkkého aneostře ohraničeného (musí být příjemný na dotek), fetiše jsou často tvrdé, velmi konkrétní ačasto unich hraje důležitou roli pach (viz kapitolu opsychodynamickém chápání).

UFreuda reprezentuje fetiš pro chlapce vyděšeného při pohledu na ženský genitál falus ženy. Pohled spočine na nějaké části těla matky nebo na nějakém předmětu, aby nemusel vnímat rozdíl mezi pohlavími. Část dětského Já uznává, co vidělo– „štěrbinu“, tím se přizpůsobí realitě avyvíjí se dál. Tato část se však oddělí (odštěpí) od další části dětského Já, kterou dítě vjem popírá (dělá, jako by nic nevidělo) (Freud, 1940): Tato část Já popírající realitu bude jednak po celý život určovat jeho sexuální přání afantazie, ajednak zůstane vázaná na původní dětskou úroveň vnímání. Freud otázku, proč znamená pohled na ženský genitál pro mnohé muže něco tak děsivého, že musí hledat útočiště ufetiše, apro jiné je toto „trauma“ zcela zvládnutelné, zodpověděl nedostatečně.

Sheldon Bach podal na tuto otázku velmi názornou odpověď, kterou sdílejí mnozí psychoanalytici:

Psychoanalytické koncepty perverze dnes

Výrazně delší dosah má perspektiva Roberta J. Stollera (1975), který klade zcela do popředí agresivní pocity spojené sperverzí, když perverzi nazývá „erotickou formou nenávisti“, respektive obrácením porážky vdětství vtriumf vdospělém věku. Stollerovu pozici sdílí většina psychoanalytiků ajeho definice perverze je tak považována za nejzávaznější (srov. Brenner, 1996; Eshel, 2005; Stein, 2000; Berner, 2005).

•tvorba fetiše;

•určitá vztahová konstelace, kterou nazývá „perverzní scéna“;

•sexualizace této scény;

Funkčně dynamicképojetí poruchy

Integrovaná psychoanalytická definice perverze