Jak si
vycvičit rodiče

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Pete Johnson

Jak si vycvičit rodiče – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

S díky věnováno Janovi, Lindě, Rubinovi, Adamovi, Harrymu a Billovi Blomfieldovým a Allison Beynonové.

příchod do šprtounova

PONDĚLÍ 7. LEDNA

Myslím, že jsem přišel na divné místo.

Dneska jsem byl poprvé v nové škole. Setkal jsem se s ošuntělým starým chlápkem, který se představil jako ředitel. Je mu asi sto osm, má huňaté obočí a strašně prská. Po jeho odchodu jsem si musel otřít obličej. Měl jsem ho úplně mokrý.

Čtyřikrát mi opakoval, jaké mám štěstí, že jsem nastoupil do jeho školy, a pořád vyslovoval špatně moje jméno. Zní Louis, vysloveno Lu-í, ne jak to říkal on, Lujs. Ale mlčel jsem. Trochu mě děsilo to obočí.

Potom jsem se seznámil se svým třídním učitelem Czerwikem, jehož účes připomínal helmu, a ten prohlásil, že budu posilou školy, ale už se tvářil dost pochybovačně.

Potom mě představil třídě. Všichni zírali na prcka s hlavou jako cibule a rozježenými hnědými vlasy. Znervóznilo mě to. Když jsem nervózní, začnu mluvit po australsku. A tak jsem řekl: „Těpic, vačice.“ Jen na mě mlčky třeštili oči.

Posadil jsem se vedle kluka, který se jmenoval Theo. Potkali jsme se ten den, kdy jsme se sem přistěhovali. Bydlí v obrovském domě na konci naší ulice.

Zeptal se mě, jestli jsem opravdu Australan. „Vždycky jenom ráno,“ odpověděl jsem. Ani mu nezacukaly koutky.

Rozhlédl jsem se po třídě a okamžitě jsem zjistil, že tam nejsou žádné holky (jsem všímavý). Přestože mi většina holek leze na nervy, trochu mi chybí, když je nevidím. Navíc bylo ve třídě jen dvacet žáků, a to není moc. (V mojí bývalé škole nás bylo skoro dvakrát tolik.)

První hodinu byla angličtina. Učitel rozdával nějaké projekty z minulého pololetí a ve třídě panovalo takové napětí, že by se dalo krájet. Člověk by si myslel, že všichni čekají na výsledky loterie.

O přestávce začal Theovi vyzvánět mobil. Byl to jeho táta. Chtěl se Thea zeptat, jak s projektem dopadl. Theo ve skutečnosti dostal nejlepší známku ve třídě.

„Až to táta uslyší, bude se usmívat,“ sdělil mi pyšně.

Kdyby zavolal táta do školy mně, můžu tě ujistit, že by se moc dlouho neusmíval.

Po vyučování musel Theo chvátat na hudebku – hrál na lesní roh. I všichni ostatní ve třídě chvátali někam, kde se učili něco příšerného.

Přistál jsem snad ve Šprtounově, milý deníčku?

ÚTERÝ 8. LEDNA

Výhody našeho přestěhování:

1) Pokoj mi tak divně nesmrdí jako ten předchozí. To proto, že v něm už nemusím bydlet s ukňouraným skrčkem jménem Elliot.

2) To je všechno.

Nevýhody našeho přestěhování:

1) Nikdo to se mnou neprobral. Loni v listopadu mi naši prostě oznámili, že se přestěhujeme blíž k Londýnu, protože tátovi zčistajasna nabídli novou práci. „Je to životní šance,“ oznámil. „Obzvlášť v mém pokročilém věku,“ dodal. A tím to skončilo. Ani se mě neobtěžoval zeptat, jestli mi nevadí odstěhovat se stovky kilometrů daleko.

2) Celý svůj život (dvanáct let) jsem bydlel v našem starém domě a rozhodně jsem se netoužil přestěhovat.

3) Zůstali tam všichni mí kamarádi.

4) Každý den v nové škole trvá tři sta let.

5) Smích je tam zakázaný.

6) Jsem v té škole jen proto, že tátův nový šéf má velice dobré vztahy s jedním členem školské správní rady. Rodiče nevědí, že jsem tajně vyslechl, jak si tohle všechno povídají.

7) Připadám si strašně osamělý.

8) Je to příliš deprimující, než abych psal dál.

STŘEDA 9. LEDNA

Zdejší sousedé jsou totální prudiči. Dneska po vyučování jsem si kopal s míčem vzadu na zahradě, když vtom u nás zazvonila sousedka a stěžovala si, že se chovám hlučně. Prohlásila, že Olympie se kvůli mně nemůže soustředit na studium.

Olympii je pět let!

ČTVRTEK 10. LEDNA

Theo je trouba.

Vždycky vypadá, jako by ho rodiče právě vyprali a vyžehlili. A já vím, že s tímhle nemůže nic dělat. Ale pořád mluví tichým hlasem, všechno myslí smrtelně vážně a nemá ani špetku smyslu pro humor (jinými slovy, nesměje se mým vtipům.)

Někteří jiní kluci jsou v pohodě. Jen mi všichni připadají úzkostliví, vynervovaní a tak trochu utlumení. Jako by z nich tahle škola vysála veškerou radost. No, se mnou ať to radši nezkouší.

PÁTEK 11. LEDNA

Dneska jsem dostal zpátky svůj první domácí úkol z přírodních věd. A Theo mi okamžitě pošeptal do ucha: „Tak co jsi dostal?“ Jako by na tom záleželo.

Měl jsem 10 bodů z 20, což je celkem slušné, a tak jsem mu to řekl. A on si nedokázal odpustit lehký úsměv.

Později jsem ho zahlédl, jak si dozadu na sešit píše moje hodnocení. „Proč to děláš?“ zeptal jsem se.

Zrudnul jako krocan a odpověděl: „Moje máma to chtěla vědět.“

Myslím, že jeho máma by potřebovala chodit víc mezi lidi.

Abych řekl pravdu, jsem s 10 body z 20 naprosto spokojený. Ani v bývalé škole jsem nedostával výborné známky. Řekl bych, že jsem ve spoustě předmětů průměrný. Možná trochu nad průměrem v rétorice a anglině (i když pravopis je katastrofa) a trochu pod průměrem v šíleně odporných předmětech, jako je fránina a matika. Až doteď byli naši s mým vysvědčením naprosto spokojení. Učitelé obvykle tvrdili, že jsem strašně upovídaný, ale že mě takového mají rádi.

A navíc to moc neřeším, protože škola nemá absolutně nic společného s mojí budoucí kariérou. Chci být totiž komik. Nesměj se. No, jestli chceš, můžeš. Ale existuje jen jedna věc na světě, která mi jde opravdu dobře, a to je rozesmívat lidi.

Už když mi byly dva, rozesmíval jsem chůvu a tetičky. Zpíval jsem legrační písničky, a když jsem byl o něco starší, vyprávěl legrační vtipy a předváděl lidi z telky. A moje chůva si otírala oči, protože jí smíchy tekly slzy, a říkala, že jsem „malý dareba“. A máma tvrdila, že netuší, po kom to mám, a já byl šťastný a pyšný.

Ve škole jsem byl taky vždycky ten, kdo oživí hodinu vtipnou poznámkou. Když byla totiž hodina obzvlášť nudná, spolužáci se na mě začali dívat, abych jim zvedl náladu.

A minulý rok se konala talentová soutěž pro děti. Dvacet tři účastníků a vítězem jsem se stal… JÁ. Měl jsem na zdi v pokoji diplom, který to dokazoval.

Ve skutečnosti jsem byl šíleně nervózní, když jsem vyšel na jeviště. Srdce mi zběsile tlouklo a příšerně jsem se potil… A začal jsem něco blábolit po australsku.

Pořád si nejsem jistý, jestli se obecenstvo smálo mým vtipům, nebo tomu příšernému nářečí. Ale každopádně se smáli a já cítil, jak se ve mně něco uvolnilo, a přestal jsem se bát. Po pravdě řečeno, zůstal bych na jevišti mnohem déle. Neumíš si představit, jak to bylo fajn. Nejlepší okamžik mého života.

SOBOTA 12. LEDNA

Dneska byla naše rodina pozvaná k Theovým rodičům.

Dveře otevřel Theův tatínek. „Vítejte na palubě,“ zahulákal na nás. Hlavu má holou jako kulečníkovou kouli a je obrovský. Popadl mě za ruku, asi dva roky ji drtil ve svojí medvědí tlapě, a když jsem vyjekl: „Dobrý den, pane Guerney,“ energicky zavrtěl hlavou a zahalekal: „Tady si na ceremonie nepotrpíme! Jsem Mike a tohle je Prue.“

Prue (Theova máma) se kolem motala v černých květovaných kalhotách a šíleně cinkala, protože měla na rukou spoustu náramků. Prohlásila, že nachystali haldy jídla a že musíme všechno „zbaštit“, a podala nám talíře o velikosti kontaktních čoček.

Po jídle následoval nečekaný kabaretní program. Theo hrál na piáno (než začal, podíval se na mě a trochu zrudnul) a pak nám Mike s Prue vykládali o Theově mnoha hudebních úspěších. Poté začali vypočítávat mnoho jeho dalších úspěchů. Ale to už jsem zíval tak hlasitě, že jsem špatně slyšel.

Pak přišlo na řadu vystoupení Theovy sestry Libby. Je jí teprve šest, stejně jako Elliotovi (jak máma potom šeptem sdělila tátovi), přesto dokázala odříkat jména všech anglických králů a královen od roku 1066 až do současnosti.

Na konci se máma zeptala: „Ale jak to, že tohle všechno umějí, když jsou tak mladí?“

„Oba mají mozek jako houbu,“ vykřikl Mike, „a neustále nasávají vědomosti, ale taky…“ Podíval se na Prue.

Prue nám naznačila, abychom ji následovali do kuchyně. Na zdi visel harmonogram se všemi Theovými a Libbyinými mimoškolními aktivitami: hudba, umělecká kritika, šachy a další stejně příšerné věci.

„Je náročné tohle všechno zvládnout,“ přiznala Prue, „a vědět, kde mám být a s jakými pomůckami. Ale rozhodli jsme se, že naše dvě děti nepromarní ani vteřinu svého času.“

Naši se dívali na harmonogram a oči jim úžasem lezly z důlků. Pak se ozval Elliot, že dneska napsal povídku.

„Ach, pověz nám o ní, drahoušku,“ zavrkala Prue.

„Je o člověku, který jí holuby z nosu,“ spustil.

Zachytil jsem mámin pohled a všiml si, že se snaží zachovat vážnou tvář. Krátce po tom jsme se všichni vypotáceli ven. Doufám, že už se tam nikdy nevrátíme.

NEDĚLE 13. LEDNA

Nejhorší věc na tátovi:

Nemá absolutně smysl pro rytmus. To by nevadilo, kdyby dokonce i ve svém pokročilém věku netrval na tom, že bude na večírcích a svatbách tančit. Ještě hůř, jednou začal hrát v Musiclandu na imaginární kytaru. V obchodě právě pouštěli písničku z hitparády ze sedmnáctého století, kterou táta znal. A tak sebou začal zmítat jako šílenec a bylo mu úplně fuk, že stojím vedle něho. Později mi řekl, že v mládí hrál několik týdnů v kapele. To mi hlava nebere… A nebere.

Nejhorší věc na mámě:

Má chvíle, kdy se přestane ovládat. Nikdy nevíš, kdy k tomu dojde. Nedávno jsem sledoval televizi a ona se zničehonic vrhla před obrazovku a začala vykřikovat: „Snad se nedíváš na takovou blbost? Určitě máš na práci něco lepšího.“

Takhle mlela několik minut. Ale já zachoval klid a měl s ní trpělivost a ona se po chvilce uklidnila a nechala mě dál sedět u telky.

Závěr:

Po návštěvě u Mikea a Prue musím uznat, že naši vlastně nejsou tak špatní.

Mike s Prue jsou totiž pořád s dětmi. A dokážeš si představit, že s nimi trávíš každý den? Ne, milý deníčku, ani se o to nesnaž. Jen bys z toho měl noční můry.

PONDĚLÍ 14. LEDNA

Dal jsem mámě tu divnou čokoládu s ovocem a oříšky (její oblíbenou). Právě byly ve slevě a tak jsem jí dneska jednu koupil. Měla šílenou radost, a než mi došlo, co se děje, vlepila mi na tvář obrovskou mlaskavou pusu. Protentokrát jsem jí to dovolil, a dokonce jsem ji na oplátku krátce objal.

Když ten večer přišel táta domů, zeptal se mě, jestli jsem se už naučil všechny anglické krále a královny od roku 1066. Řekl to naprosto vážným hlasem; teprve když jsem viděl, že mu cukají koutky, došlo mi, že si dělá legraci.

„Na okamžik jsi mě vyděsil,“ přiznal jsem a táta se rozesmál.

ÚTERÝ 15. LEDNA

Pan učitel Czerwik mě dneska po kontrole docházky zdržel ve třídě. Prohlásil, že můj vzhled je „naprosto ostudný“. Pak mě začal podrobněji kritizovat a začal uzlem na kravatě (připadal mu moc malý). V duchu jsem si pomyslel: ohledně módy mi radí člověk, který nosí kalhoty vytažené pod prsní bradavky. Naštěstí dokážu vidět věci z humorné stránky.

Když domluvil, řekl jsem: „Moc děkuju, slavný čaroději.“

Po takové větě by se většina mých bývalých učitelů usmála. Ale Czerwik ne. Jen se nafoukl jako balon a prohlásil: „Měli jsme s tebou velkou trpělivost, ale ta se vyčerpala.“ (A to poslední slovo dlouho převaloval v puse.)

Nějak mám pocit, že mu nejsem sympatický!

STŘEDA 16. LEDNA

Sousedka paní Reedová si na mě zase stěžovala. Tentokrát proto, že jsem si na zahradě moc hlasitě odkašlal, nebo kvůli něčemu podobně stupidnímu.

Víš, zdejší lidi si pořád stěžují – a většina na mě.

Ale máma se k ní snažila chovat mile a uvařila jí šálek čaje. Paní Reedová seděla v kuchyni a litovala se, jaký má v poslední době frmol, protože vozí Olympii na hudebku, na výtvarku a na plavání. „Ať děláte, co děláte, stejně máte pořád pocit, že byste mohli dělat víc, nemám pravdu?“ řekla. A pak se začala znovu litovat.

Odešel jsem nahoru a cvičil parodii na Czerwika – byla to taková moje malá pomsta. Nějakou dobu mi trvalo, než jsem dokázal napodobit jeho hlas, ale už ho umím skvěle. Řekl bych, že celá ta parodie je skvělá.

ČTVRTEK 17. LEDNA

Dneska večer jsem dokončil výzdobu svého pokoje. Na všech stěnách mám obrázky geniálních komiků, jako je Ali G., Basil Fawlty a můj absolutně nejoblíbenější Fletcher ze sitcomu Porridge. Teprve tahle vlastní vylepšení udělají z pokoje domov, nemám pravdu? Jakmile teď vejdu do dveří, jsem ve svém soukromém světě humoru.

PÁTEK 18. LEDNA

Dnešní školní shromáždění se moc nevydařilo.

Ředitel nám dlouze kázal o rámusu, který děláme na chodbách, když přecházíme do jiné učebny! Donekonečna tlachal o hladině decibelů, až jsem nakonec pošeptal Theovi: „Moje noha odešla do říše snů a já bych ji rád dohnal.“

Theo se k mému naprostému úžasu rozesmál. I když to ve skutečnosti bylo spíš vyjeknutí. Thea to taky ohromilo a zrudnul jako pivoňka.

Konečně jsem Thea rozesmál. Měl bych z toho obrovskou radost, kdyby ředitel najednou nepřestal mluvit. Pak mě probodl pohledem a ukázal na mě dlouhým, vrásčitým prstem. V tu chvíli mi došlo, co si myslí – že původcem toho divného vyjeknutí jsem já. No, pravdu jsem mu říct nemohl, že? A tak mě poslal čekat před jeho kabinet hrůz.

Po školním shromáždění mi udělil dlouhé kázání o tom, jak špatně jsem začal a že tahle škola má vysokou úroveň. Když mluvil, naklonil ke mně svůj ohavný ksicht a celého mě poprskal. A odporně mu páchlo z pusy. Za okamžik, blesklo mi hlavou, ho budu muset požádat, aby se odtáhl, jinak se mi začne rozpouštět obličej. S takovýmhle dechem by neměl dělat ředitele. Určitě to odporuje hygienickým a bezpečnostním předpisům.

Když jsem konečně vrávoral ke dveřím, zaskřehotal: „Dám si na tebe pozor.“ Pokud na mě nebude zase dýchat, je mi to fuk.

SOBOTA 19. LEDNA

18.30 hod.

Zombíci vstupují… do našeho domu. Nebo se k tomu aspoň chystají. Mike a Prue (plus Libby a Theo) mají přijít každou chvíli. Máma prohlásila, že neměla na vybranou. Prý by to působilo velice neslušně, kdybychom je taky nepozvali.

Naši se na tu návštěvu chystali prakticky celý den. Máma se právě převlékla do nového modrého trička se stříbrnými flitry, které jí koupil táta. Řekl jsem: „Moc ti to sluší, mami.“

Když chci, umím být nesmírně okouzlující.

Teď zařinčel zvonek. Už jsou tady. Podrobná zpráva později.

22.15 hod.

Víš, co Mike s Prue dělali první půlhodinu? Slídili nám po domě. Věřil bys tomu? Potom se Prue zeptala, jestli by se mohla „juknout nahoru“, a Mike vyrazil za ní.

Po prohlídce nás ochotně seznámili s nejnovějšími Theovými a Libbyinými úspěchy, třeba že Theo dostal během jednoho týdne tři jedna minus. Když nám to Mike oznámil, udeřil pěstí do vzduchu a vykřikl: „Jo!“

„Na ty jedna minus jsme velice pyšní,“ pokračoval, „ale nechceme, aby u nich Theo skončil. Chceme, aby měl čisté jedničky.“ Prue souhlasně zacinkala náramky.

„Nikdy nebýt spokojený!“ zahalekal Mike. „Neustále na sobě pracovat.“ Potom dodal: „Řekli byste do mě, že nemám ani maturitu?“

Ze všech sil jsem se snažil tvářit překvapeně.

„A víte proč?“ Odmlčel se a já toužil zavolat: „Protože jsi ťulpas.“

„Protože mě nikdo nemotivoval a nepovzbuzoval,“ prozradil nakonec.

„Ale vede se vám dobře,“ prohodila máma povzbudivě.

Okázale se jí poklonil. „Ale kdyby mě někdo motivoval, mohl jsem dokázat něco skutečně významného. Proto jsme naše děti od narození podporovali a stimulovali a vždycky pro nás bylo jejich štěstí důležitější než naše.“ Otočil se k Libby a Theovi. „Nemám pravdu?“

„Máš,“ odpověděli jednohlasně, jako by si to nacvičili (možná ano). „A co jsi to tehdy řekl, Theo,“ zeptal se Mike, „čím bys chtěl být?“

Theo přede mnou uhnul pohledem a něco zamumlal.

„No tak, jen to řekni nahlas, chlapče. Nemáš se za co stydět,“ pobídl ho Mike.

„Až mi bude dvacet, chci být ředitelem firmy,“ pronesl Theo a pořád se vyhýbal mému pohledu.

„Co vy na to?“ vykřikl Mike a málem prasknul pýchou. Potom se obrátil ke mně: „A teď nám, Louisi, pověz, čím bys chtěl být ty.“

Chvíli jsem o té otázce uvažoval. „Já mám naprosto jasný, čím bych chtěl být. Až mi bude dvacet, chtěl bych pracovat v hotelu jako myč salátu.“

Mike se na mě chvíli ohromeně díval. Potom Theo vyjekl smíchy a Mike se rozpačitě rozesmál.

Jenže večer se mě máma trochu naštvaně zeptala: „Proč jsi řekl, že chceš být myčem salátu?“

Tomu říkám hloupá otázka. „Protože jsem věděl, že se tomu zasmějou, mami. Kvůli čemu jinýmu?“ odpověděl jsem.