Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Tomáš Novák

NA CO SE PTAJÍ ŽENY

O mužích

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5022. publikaci

Odpovědná redaktorka Maria Arnautovová
Sazba Radek Vokál
Elektronická verze Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Daniela Eftimiadisová
Počet stran 112
Vydání 1., 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-4358-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8003-0 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8006-1 (ve formátu EPUB)

Úvodem – nejsou paměti jako paměť(i)

Čtyřiačtyřicet let působení v psychologickém poradenství je málem magické číslo. Pokud bych první den v zaměstnání zpracoval numerologicky, coby datum narození, vedlo by za zkušeností a poznáváním jiných lidí, překonávalo by všechny problémy a úskalí života, často se vydávalo na cestu poznání a hledání ideálu. „Hustý!“ komentoval to můj vnuk.

Prožil jsem ta léta a zachtělo se mi napsat paměti. To se snadno řekne, leč nemám starosvětský šarm profesora Vladimíra Vondráčka, nedostává se mi humoru primáře Miroslava Plzáka, neoplývám brilantní schopností vytvořit Eseje na konci kariéry tak jako profesor Zdeněk Matějček. Chybí mi zážitky Adiny Mandlové ba i Vlasty Chramostové. Jen kdesi v podvědomí mám uloženy stovky otázek, které mi o ženách položili muži a o mužích ženy. Těch, které jsem mohl nazvat svými klienty, bylo asi tolik, jako je dnes obyvatel Ivančic.

Nejsem zastáncem tzv. bezradného poradenství. Ten, kdo se mnou hovoří o svém problému, má právo znát můj názor. Zda jej využije ke zlepšení situace, je již jeho věc. Poradenské otázky i odpovědi, které jsem si vybavil, jsem využil k napsání této knihy. Knížek na téma „Proč ženy neumí číst v mapách“ již bylo vydáno požehnaně. Některé jsou vtipné, nabízejí zajímavé postřehy. Jiné pochopitelně nezohledňují, že nežijeme v Iowě ani v Ohiu. Tato kniha nehledí k Marsu ani k Venuši. Je obrazem tuzemských poměrů. Je realistická. Jak známo, na vojenské Univerzitě obrany studují též ženy… mimo jiné i kartografii.

V poradenství platí: „Nevíte-li, zda se smát, nebo plakat, volte to první.“ V rámci odpovědí abstrahuji od úvah o biologických genderových rozdílech. Nezabývám se tím, která polokoule mozku u koho a jak dominuje. To za mne již dávno učinili povolanější. Jak již uvedeno, otázky a odpovědi jsou použity jako paměti. To umožňuje doplnit je občas vzpomínkou, zážitkem.

Všude, kde píši o muži-manželovi či ženě-manželce, by mělo být i slovo některý, některá. Každý jsme jiný, i když určité podobnosti nejsou čistě náhodné. Vytvořit stereotyp „každý muž je takový“, „každá žena reaguje takhle“ je projevem sexismu. Snad přece jen sympatičtějším než je jeho druhá varianta – přesvědčení o menší důležitosti a o nižších schopnostech jednoho pohlaví oproti druhému. Ke zmíněnému ženskému či mužskému šovinismu patří i mizandrie, tedy nenávist k mužům, a její sourozenec mizogynie – nenávist k ženám. Předložený text usiluje o všechno jiné než zmíněné, obvykle zatrpklé přístupy.

Muži i ženy jsou divy přírody, potažmo dědičnosti, prostředí a výchovy. Máme se (tedy v zásadě a často) rádi. Jeden bez druhého jsme jen ohrožený druh s perspektivou pár (desítek) let, a tudíž jsme si souzeni. Tedy „proč bychom se netěšili, když nám pánbůh zdraví dá“ a proč bychom jeden na druhého neměli pohlížet s pochopením. To by se mělo projevit i v této knize. Odpovídám pragmaticky. Krásná a vznešená slova nejsou můj obor. Úmyslně usiluji o zjednodušení. Zbláznit se totiž lze nejen z braní úplatků, před čímž varuje starší, oblíbená česká komedie, ale i z toho, vnímáme-li partnerské vztahy jako tzv. psycho.

V rámci odpovědí nemám patent na rozum. Mohu se mýlit, mohu mít jiný názor než čtenáři. Stručnost může vést k nedorozumění. Navíc jen jedna, dvě, výjimečně tři věty otázky neinformují o kontextu a všech souvislostech problému. Odpovědi nechť jsou vnímány jako osobní pohled. Mimo jiné i podnět pro vaše zamyšlení. Když vám moje odpověď mluví z duše a otázka působí, že jste ji mohla položit vy sama, potěší mne to. Vás zřejmě již méně. Rozhodně neradím na úvod pokusu o pěkný večer vzít tuto knihu a pronést: „Miláčku, tady jako by psali o nás. Já ti to přečtu!“

Ne, že by mi vadilo, pokud po vyslechnutí mého opusu váš protějšek odtuší něco na způsob: „Ten Novák je kus vola a vůbec tomu nerozumí!“ To je riziko povolání. Vadilo by mi, že se takové použití knihy dostalo do rozporu s již po tisíciletí platnou Hippokratovou zásadou: „Primum nihil nocere! – Především neškodit!“ Mimochodem tuto zásadu považoval za motto svého konceptu tzv. discentní psychoterapie vynikající slovenský psycholog Ondrej Kondáš. Pan profesor měl značné úspěchy mimo jiné i při odvykání kouření s použitím hypnózy. Sám byl silný kuřák. Docent Jaroslav Skála, muž jako skála pevný v přesvědčení, že terapeut alkoholiků musí abstinovat, se ho kdysi zeptal, jak je možné „vodu kázat a víno pít“. Tedy odnaučovat kouřit a sám být náruživý kuřák. Ondrejko, jak mu říkali přátelé, ihned vážně opáčil: „Nemohu přestat kouřit, neboť přece nemohu podléhat nátlakovým skupinám.“ Jde o brilantní příklad tzv. mužské logiky. Čas plynul a i jmenovaný kouřit přestal. Zřejmě pozdě. Zemřel brzy po té a velmi předčasně. I tak mohou někdy vypadat důsledky jisté brilantní logiky v praxi.

Když píši tyto řádky, vidím lehce šibalský a lehce introvertní náznak úsměvu pod pečlivě zastřiženým knírkem pana profesora a jako bych ho slyšel říkat: „No vidíte, kam to vede, když nátlakovým skupinám podlehnete!“ Muži mají totiž vždycky pravdu…

Muži to mají těžké, když žijí se ženami. Ženy to mají těžké, když žijí s muži. Jenže jak jinak, když se máme (nebo alespoň jsme se měli) tak rádi. A ještě ke všemu mám s tou babiznou (či s oním strašným chlapem) naše báječně, hezké, chytré, milované děti.

P. S.: Ty naše děti jsou samozřejmě po mně!!!

20 + 1 skeptických úvah o partnerském výběru, jakož i o soužití vyplývajících z praxe v manželském poradenství

Podobnou kapitolu jsem napsal poprvé v roce 2006. Uplynula dost dlouhá doba na to, aby skepse zmizela a věci se změnily k lepšímu. Ledacos jiné, snad i lepší, skutečně je. Těžko lze hovořit o jednoznačně kladném vývoji. Spíše se ledacos vyhrocuje. Výrazně více klientů se potýká s paragrafy dluhových pastí. Ve skeptických úvahách se to muselo odrazit.

1.Ženy očekávají, že jejich nový partner bude mnohem lepší, než byl ten minulý. Realita tzv. partnerského trhu se nezlepšuje. Zdá se, že spíše naopak.

2.Z toho plyne, že partnerský výběr je složitější. Sociální přijatelnost nesezdaného soužití nahrává erotickým experimentátorům. Jejich pokusy vycházejí z nulových hypotéz ve smyslu: „Když nám to nebude klapat, tak se bez nesnází rozejdeme.“

3.Muži dovedou posilovat ženské iluze. Mnozí umí zahrát to, po čem ženy touží. Nebo že by tomu bylo jinak? Mnohé velmi moderní a vzdělané ženy si své partnery dlouho idealizují.

4.Mnozí muži jsou vybíraví, mnozí též pohodlní. Lákadlo „mama hotelu“, v němž je za tisícovku na měsíc plné zaopatření, je lákavé. Též single styl je přitažlivý. Větu „moderní doba chce flexibilitu“ mnozí překládají jako „raději se nevázat“.

5.Zamilovanost (a někdy jen tikot biologických hodin) přehluší varovné signály naznačující povahové defekty. Je mnoho pozoruhodných mužů, s nimiž se žít nedá třeba pro citovou nezralost, egoismus, ukřivděnost nebo pro docela obyčejnou povahovou svéráznost. Mimo rodinu mohou být úspěšní. Doma je to mnohem horší.

6.Muže (ne)lze předělat úspěšně k obrazu svému. Někdy se to podaří, ale partnerku to poté netěší. I proto jsou často opuštěni pánové seriózní, snaživí, zodpovědní, leč podřizující se a neimponující.

7.Platí: „Jen výjimečně ušlechtilí lidé si dovedou pocity vděčnosti uchovat.“ Partner mezi takové patřit nemusí. Někteří muži mají tendenci opustit ženu, která jim stála po boku v časech, kdy ještě nebyli tak „za vodou“, jako jsou dnes.

8.Pozor na miláčkovy dluhy. I v manželství mohou existovat, i když o tom druhý neví a „nic nepodepsal“. Splácí se leckdy těžko a dlouho (po té, co partner zmizel). Mnohé ženy netuší, že závazky jsou součástí společného jmění manželů. Oba manželé, společně a nerozdílně, jsou povinni je plnit. Pikantní je, že z veškerého majetku. To znamená i z toho, který získali před manželstvím, obdrželi jej z dědictví či darováním. Jistěže je možné zúžit společný majetek na pár drobností. Ve finanční krizi to pomůže jen částěčně. Patřičné paragrafy – pro většinu lidí překvapivě (neb zákony nečtou) – tvrdí (volně převedeno): Manželé se mohou na smlouvu o zúžení společného jmění odvolat jen tehdy, pokud věřiteli byl obsah smlouvy znám. Podstatné dále je, že zúžení musí nastat před vznikem závazku. Neméně podstatné je, že „oznamovací povinnost“ je věcí manželů, ne onoho věřitele.

9.Virtuální tradiční zákon o bezpodílovém, výhradním vlastnictví veškerého majetku mužem platí již po druhém, maximálně třetím pivu ve všech hospodách v ČR. Pánové si tam vzájemně potvrdí, že co se v manželství zakoupilo za jimi vydělané peníze, je pouze a výhradně jejich. Je to nesmysl, zamrzí, leč rozumná žena v této souvislosti vzpomene na astronoma, astrologa i alchymistu Tycha de Brahe (1546–1601). Dle americké učebnice onen učenec „choval ve své pražské laboratoři idiota a celé hodiny naslouchal jeho nesmyslnému žvatlání ve snaze získat speciální poznání“.

10.V manželství existuje prokazatelná tendence chovat se podobně, jako se kdysi choval ke svému protějšku náš rodič stejného pohlaví. Platí to, i když jeho chování odsuzujeme. Změna možná sice je, ale bývá značnou a neurotizující zátěží.

11.Dojde-li v manželství ke konfliktu, je pravděpodobné, že partner bude mít spojence. Bývá to jeho maminka, sestra, eventuálně „Dáša z kanclu“, které je manžel docela sympatický.

12.Pokud budete mít dítě, bude zřejmě platit tzv. selektivní genetická věta, která zní: Dobré stránky dědí dítko po otci, eventuálně po jeho příbuzných, špatné po matce, eventuálně po jejích příbuzných. Z uvedeného je odvozen zákon o zodpovědnosti za výchovu. § 1 uvádí: Za chyby ve výchově je zodpovědná matka, ne otec. § 2 konstatuje: Na třídní schůzky problémových dětí je povinna docházet matka. Podobných zákonů existuje řada. Namátkou zákon o hlubším spánku mužů než žen. Tam je hned v § 1 konstatováno: Muž by rád vstal k plačícímu děcku, ale nemůže, neb se neprobudí. Východisko nabízí § 2: K plačícímu dítku vstává matka nebo babička.

13.I tchyně si bude činit určité nároky – na syna i na vnuky. Spolupráce s ní přináší mnohé výhody. Boj bývá debaklový. Nedá se vyhrát. Zato trapnosti může být na rozdávání.

14.Náročnost mateřské dovolené je obecně podceňována. Slovo dovolená platí jen v pracovněprávních vztazích, jinak tu je absurdní. Některé matky chtějí být s dětmi doma co nejdéle. Jiné ne. Samo o sobě to nic neříká o kvalitě vztahu k dětem ani o schopnosti rozvíjet jejich osobnost. „To nejlepší, co může muž pro své dítě udělat, je zajistit, aby matka onoho dítka byla šťastná,“ napsal profesor Z. Matějček. Mimochodem muž, který o citové deprivaci v raném věku věděl snad vše. Za určitých okolností není nesmyslné, pokud ženin plat padne na hodnou tetu nebo dobrou miniškolku.

15.Počítejte s tím, že slušné, solidní, hezké, chytré, pracovité, seriózní ženy trpívají nesmyslnými pocity viny. Kořeny těchto pocitů bývají – jak také jinak – ve výchově a nezřídka i v situaci v rodině, z níž pocházejí. Měly náročné, nezřídka frustrované maminky. Očekávalo se od nich, že velkoryse zvládnou své sourozence, že rodině budou dělat samou radost a žádnou ostudu. Ve škole budou mít dobré známky, doma pomohou s úklidem, vařením a pečením. Vystudují, rozhodně se nebudou „tahat s kluky“, pamatujíce na dobré vychování. Poměrně brzy si najdou seriózního mladého partnera, nejlépe pracanta schopného zajistit novou rodinu. Nadsazené požadavky a z nich plynoucí nesmyslné pocity nedostačivosti vyvolávají v psychice takto postižené ženy určité napětí. S přihlédnutím k tomu, že není světice, se občas stane, že partnerovi cosi vyčte. Na rozdíl od umění říci ne na nepřijatelné požadavky to obvykle nepomůže.

16.Každý může být chycen do tzv. vyčítacích pastí. Ať dělá, co dělá, vždy je to jeho blízkými hodnoceno jako špatné. Duševní zdraví si pak lze zachovat buď ignorováním oné nadměrné kritičnosti, nebo odchodem. Mimochodem nevyčítají jen muži ženám, ale i ženy mužům. Ošklivě!

17.Znovu o financích. V roce 1987 jsem kdesi napsal: „Lidé se dnes pro peníze neberou, ale rozvádějí.“ Dnes je tomu jinak v obou variantách. Vstupují pro ně do manželství i se rozvádějí. Muži často reagují na partnerskou krizi omezením svého příspěvku na domácnost. Přibývá žen, které musí to, co jim a dětem náleží, vymáhat soudně. Zvládnout se to dá, leč stabilitu manželství to dosti ohrožuje.

18.Každý se může dostat do rozvodové situace a mnohdy ani pořádně neví jak. Počet mužů, kteří v takové situaci chtějí, aby jim byly děti svěřeny do výchovy, roste. Roste i počet návrhů mužů na střídavou péči o dítě v době po rozvodu. U tzv. „střídavky“ poměr mezi motivy „Nechci být jen táta na každý druhý víkend!“ a „Já ti (ženo) ukážu…“ je … no jedna ku jedné snad přece ne. Dejme tomu optimistických 1,3 : 0,7.

19.Při záchraně blízkého muže z tenat nejrůznějších problémů mívají dámy chybný pocit, že se na jeho nesnázích podepsaly jiné ženy. Někdy tomu tak je. Jindy ne. Nelze jednoznačně říci, že „rozvodové rozsudky lžou“. Naopak, mnohdy se negativní chování po čase opakuje i v nové rodině.

20.Dojde-li až na „rozvodový boj“, je běžné, že si jeden z dvojice přeje, aby druhý zmizel ze scény. Nejlépe aby se odstěhoval (bez dětí) někam daleko. Je to řečeno jemně. Mnoho lidí v podobné situaci sní o tom, jak by to bylo jednoduché, kdyby jejich protějšek právě teď (před vynesením rozsudku o rozvodu) ukázněně zemřel. Netřeba to rozebírat ani se tím trápit. Tak to je.

20 + 1 budíž vnímáno jako něco navíc, postřeh a snad i rada do života.

„Víte, čím zaujala Ulrika von Levetzow básníka Goetheho?“

„Mládím tuším. Jí bylo sedmnáct a jemu přes sedmdesát let.“

„To se všeobecně říká. Ale ve skutečnosti jediná z celé karlovarské společnosti vydržela poslouchat jeho nekonečné výklady. Přitom ještě občas poznamenala ,Opravdu?‘ nebo ,To jsem nevěděla!‘ také ,Nikdy nebudu vědět ani setinu toho, co vy…‘“

Úryvek je z knihy Otty Duba: Profesoři (Čs. spisovatel, Praha 1980). Byl tedy napsán dávno, v minulém století. Rada, kterou obsahuje mezi řádky, je zřejmě věčně zelená. Forma se možná poněkud změnila, podstata zůstává. Potřeba imponovat, zazářit před zajímavou ženou, být v takové situaci jednička, je u většiny mužů silná. Činí je ne-li pošetilé, tak alespoň ovladatelné.

Ženy do nepohody, ty které si dokáží se vším poradit, navazují partnerské vztahy hůře než dámy zdánlivě tak roztomile bezradné. Ještě ke všemu bývají častěji opouštěny než poněkud hysteroidně labilní luzné kvítky ženství. Nepíši to rozhodně jako doporučení sympatickým paním i dívkám: „Změňte se, dokud je čas!“ Jen poznamenávám: „Nedivte se!“

V rámci genderové korektnosti budiž informace pro ženy doprovázena připomínkou pro muže: „Velkého omylu se dopouštějí někteří muži, když se domnívají, že lásku ženy si mohou koupit oním pochybným blýskáním inteligence, které se jmenuje poučování.“ (M. Plzák).

Pro ilustraci jeden poměrně častý scénář krizového vývoje: Na mužově pracovišti je dívka, říkejme jí třeba Viktorka, a vzájemné city se rozhoří. Muž coby dobrák od kosti, oblíbený v kolektivu, jí začne pomáhat. Viktorka to potřebuje, ba si i pomoc zaslouží. Měla tak smutný život… Podrobností vás ušetřím, ale věřte, je to síla! Rodiče se rozvedli a její chlapec ji opustil. Kolegové spolu nejprve chodívají jen tak ke splavu a v lednu je jak v máji. Pak muž své Viky pomůže jednou, pomůže podruhé i potřetí. I dáma umí pomoci. Třeba k tomu, aby se její přítel ve čtyřiceti cítil jako dvacetiletý. V tu chvíli již slavíci pějí píseň lásky. Manžel okouzlený tak sladce křehkou a bezbrannou Viki manželce sdělí, že ona, doposud nerozvedená, je žena do nepohody. Se vším si poradila a poradí, o děti se báječně postará sama. Ovšem chudinka Viki jej urgentně potřebuje. Bez něj by i do splavu skočila, a to přece nemůže manželka coby slušná žena dopustit… Další vývoj má několik variant. Do pěti let jsou zklamaní obvykle všichni aktéři. Někteří ovšem výrazně dřív.

100x Proč? – Otázky a odpovědi

Při zpracování dotazů se nabízí varianta seskupit jednotlivé otázky do podkapitol podle tématu, například „Osobnost muže“, „Úskalí komunikace“, „Muž – jeho přátelé a koníčky“, „Divný muž“, „Muž a děti“, „Dětina muž“, „Nevěra“, „Žárlivost“, „Má mě ještě vůbec rád?“, „Mám ho ještě ráda?“. Uvažoval jsem o tom, ale nakonec jsem ponechal asociacím a vzpomínkám na jednotlivé dotazy klientek volnost. Jak se vybavily, tak se jimi zabývám. Ostatně proklamoval jsem, že píši paměti, a ty bývají subjektivní. Pořadí do jisté míry svědčí i o naléhavosti, s jakou byly otázky řečeny a jak často byly opakovány. Do určité míry mohou být i ukazatelem tzv. pragmatického aspektu komunikace s protějškem. O tom se zmiňuji dále v textu (viz nejhorší rada v manželském poradenství). Jedinou výjimkou s onoho volného řazení dotazů a odpovědí jsou tři poslední z nich. „Být či nebýt“ zaslouží mimořádné místo.

Proč muž tajnůstkaří i v maličkostech?

Proč muž není schopen systematicky vykonávat třeba jen minimální pomoc v rámci domácích prací? Mám na mysli například pravidelné vynášení koše s odpadky.

Proč se muži tolik zaměřují na (často i hloupá) řešení problémů?

Proč se muži bojí projevit své city a špatně chápou ženské emoce?

Proč muž pořádně neposlouchá to, co mu říkám?

Dovolíte mi pokračovat v roli lakonického cynika?

Proč má stále nějaké výhrady proti mým kamarádkám?

Proč kamarádka, se kterou jsem probírala vše o mé manželské krizi a rozvodu, nyní začala s mým bývalým manželem chodit? Když jsme si o něm povídali, tak bývala velmi kritická.

Proč mě manžel dovede tak rozčílit? Jinak jsem klidná, ledacos přejdu, ale od něj stačí málo a…

Proč, ale hlavně jak mám manželovi vysvětlit, že po celém dni stráveném s malými dětmi na mateřské dovolené si s ním alespoň večer potřebuji popovídat?

Proč je manžel slibotechna? Všechno slíbí, odloží na později a posléze zapomene?

Proč, když nemůže přijmout na mobilním telefonu můj hovor, nezavolá co nejdřív zpět? Já to tak samozřejmě dělám.

Proč jsou ženy ochotnější se po rozvodu znovu provdat než muži ženit? Je možné, že by „bejvalka“ chlapa tak poznamenala, že má z nové svatby hrůzu?

Proč muži, kteří obvykle neradi nakupují, rádi kupují drobnosti v papírnictví? Je to případ mého muže a ze známých celebrit například i JUDr. O. Motejla, prvního ombudsmana.

Proč druhá manželství ztroskotávají častěji než první a s třetími je to ještě horší?

Proč se říká, že muž může téměř všechno, ale žena nemůže nic?

Proč muž požaduje po své ženě, aby byla superženou, i když sám ani zdaleka není superman?

Proč se muž, na kterého praskne nevěra, urazí a obviňuje manželku, že za vše může ona?

Proč manželští poradci doporučují, aby s nevěrným manželem bylo jednáno v rukavičkách, přestože zaslouží kufry před dveře?

„Proč“ – to vím. Nevím ale, „jak“ realizovat intimní život v panelovém bytě. Děti ve věku 14 a 12 let špatně usínají a mají dobrý (nejen hudební) sluch.

Proč si manžel, žijící ve spokojeném, docela normálním, sexuálně často konzumovaném manželství, po všech stránkách bez problémů 15 let fungujícím, zřídil profil na internetové seznamce?

Proč nedoporučujete dopisovat si na seznamovacích stránkách pod jiným jménem s manželem a po čase ho pozvat na kávu… Ten by se divil! A snad i dostal za vyučenou…

Proč muži zapomínají na výročí sňatku?

Proč mi manžel řekl: „Mám tě sice rád, ale nemiluji tě.“? Co je za tím sdělením?

Proč mají muži tak široké srdce, že se jim tam vejdou dvě ženy?

Proč muž tráví většinu volného času před televizí? Podezírám ho, že se o program příliš nezajímá a jen tak na obrazovku zírá.

Proč je každý muž, s nímž něco mám, Bezruč? Tedy proč se každý nechá obskakovat, jako by byl bezruký…

Proč se vzteká, když se cítí bídně a nejraději by plakal.

Proč se tak vyhýbá jednoduché pomoci v domácnosti? Nechci po něm mnoho, ale…

Proč muži neumyjí pořádně nádobí?

Proč manžel nesnáší, když mu někdo třeba i dobře radí? Užívá takový výrok: „Neraď, není ti šedesát.“ Mému otci již šedesát bylo, celý život zahradničí, a když mu radí, jak něco udělat na zahradě, tak je zle.

Proč radíte: „Nikomu žádné nemovitosti nepřipisujte!“

Proč není správné napomenout partnera, který jedná nevhodně? Nejde přece o to, aby byl ovládán. Podstatné je, aby chyby nepokračovaly.

Proč je tak těžké přimět muže, aby mne vyslechl?

Proč muži nechápou, že žena bývá v těhotenství zvýšeně unavená a nechce riskovat možné problémy?

Proč se muž neprobudí, když kojenec pláče?

Proč se muži (na rozdíl od spíše vdavekchtivých žen) nechtějí ženit?

Proč muži v této době, která sice není nic moc, ale přece jen je lepší, než bývala minulá mizérie (včetně válek), prohlašují, že „do tak mizerného světa nejde přivádět děti“?

Proč mohou hádky o výchovu dítěte rozbít manželství rodičů? Přitom oba chtějí pro dítě to nejlepší a oba je mají rádi.

Proč přes velké úsilí nejsem schopna dosáhnout toho, aby si dospívající syn udržoval v pokoji pořádek? Tchyně mi to má za zlé. Proč?

Proč mi vyčítá, že jsem kuřačka? Když jsme spolu chodili a první léta po svatbě, mu to nevadilo.

Proč se muž hroutí, má-li docela obyčejnou chřipku?

Proč si je schopen koupit nejdražší možný mobil, který nepotřebuje a s některými funkcemi ani neumí zacházet? To v situaci, kdy velice šetří na výdajích pro rodinu.

Proč rád chodí nakupovat různé „velké“ věci související zejména s technickým vybavením domácnosti? Nákup auta si vychutnal včetně shánění různých doplňků a vylepšení. Docela ochotně jede společně se mnou oním autem nakoupit potraviny, ale tím jeho ochota nakupovat končí.

Proč ženy zůstávají i ve vztahu, který jim nepřináší radost, ale spíš je dusí?

Proč jsou muži nevěrní i s hloupou a ošklivou ženou, nesrovnatelnou s manželkou?

Proč je manžel na dovolené i o prodloužených víkendech nesnesitelný?

25 bodů

24 bodů

Proč se po partnerově nevěře o něco snažit, když je důvěra pryč a manželství už nikdy nebude takové jako dřív?

Proč se manžel nedokáže smířit s mojí údajnou nevěrou? Stalo se to už před mnoha lety. Nešlo o fyzický kontakt, jen o platonickou zamilovanost, a i ta dávno pominula.

Proč jste v jednom článku napsal: „Když slyším, že ,kdo nežárlí, nemiluje‘, naskakuje mi kopřivka.“?

•Věrnost nelze prokázat.

•Nevěru lze utajit.

•Odhalením nevěry se strádání podvedeného nesníží, ale naopak zvýší.

Proč jsou očekávání mužů od manželství jiná než očekávání žen? Co vlastně chtějí?

•Jídlo a pocit domova (uvařeno a uklizeno).

•Sex, kdykoliv se mu zachce (pozor, není to moc nebo málo, jen kdykoliv bude chtít).

•Stálý obdiv – pochvala za jeho „hrdinské“ činy v práci i v rámci pomoci doma i za to, co pro ni kdy udělal (bez ohledu na to, zda takto konal).

•Nezatěžovat starostmi.

A/Primitivní samci si neuvědomují, že muži a ženy jsou rovnoprávné bytosti. Přece manželství není vztah pána a služky.

B/Ach bože … přinejmenším není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu.

Proč se muži často ptají: „Můžeš mi vysvětlit, proč jsi udělala… koupila… pozvala… řekla…?“ Nejde jim přitom o vysvětlení, ale o pokárání.

Proč nevěrní muži říkají „tak si také někoho najdi“, a když je jejich rada realizována, dělají scény?

Proč jde mužům „jen o to jedno“?

Proč mají muži tak rádi felaci?

Proč musí mít muži vždy pravdu… i když ji nemají?

Proč muži onanují, i když mají doma sexuálně vstřícnou ženu?

Proč muž Ing. nechce, aby jeho žena vystudovala Bc.?

Proč se muži bojí žen?

Mini paměti: Proč jsem poslal paní X k holiči? Aneb tucet poučení z krizového vývoje.

•Ten, kdo se v určité situaci cítí ne-mocný, mnohokráte výrok zkreslí. Ne-mocný může být jak nemocný, tak i ohrožený ztrátou nějaké hodnoty. Například manželství, zaměstnání atd.

•Jistá zkratkovitost ve vyjadřování a neschopnost přizpůsobit rychlost jízdy stavu vozovky je častou mužskou chybou.

•Ženy mají alespoň občas obdivuhodnou paměť. Patnáct let žádná míra.

•Cokoliv řeknete, může být později použito proti vám.

•Cokoliv je o vás řečeno, se k vám může donést jako „kuloární“ zpráva. Zkreslení předávané informace vyloučit nelze.

•Nikdo nejsme dokonalí. Chybička se vloudí.

•Máme asertivní právo dělat chyby. Musíme ovšem nést jejich důsledky.

•Všechno může souviset se vším. Teoreticky vzato i stav kanalizace a skandalizace.

•Dámy, když se vám partnerský život hroutí, zkuste zajít k holiči… někdy to pomůže.

•Máte-li pocit, že se věci nevyvíjejí k lepšímu, vězte, že jednu bude lépe.

•Nepatrná, jakoby bezvýznamná záležitost, jako je například pouhé mávnutí křídel motýla, může způsobit vichřici, když se odehraje ve správnou chvíli. Říká se tomu motýlí efekt. Malý podnět může způsobit nepoměrně velkou odezvu. Platí to jak pozitivně ve smyslu pomoci dobrému, tak ovšem i negativně. Pomyslná vichřice může způsobit bouři (nejen) ve sklenici vody.

•Dělej, co funguje, nedělej, co nefunguje. Pokud pomáhá navštívit kosmetiku, učiň tak. Pro autora těchto řádků by ovšem návštěva kosmetického salonu byla spíše zostření trestu. Každý jsme jiný.

•Co je jiné, nemusí být vždy horší. Tomáš Akvinský děl: „Vyzkoušej všechno a dobrého se drž!“ Přinejmenším druhá část rady je vynikající. Na rozdíl od onoho teologa nedoporučuji zkoušet věci, u nichž bylo již mnohokrát ověřeno, že nefungují.

•„Máš-li smutek na duši, svěř se tetě Miluši…“ – asi to platí, ale ne každý má takovou tetu. Řadě lidí pomáhá, pokud se ze zmíněného pocitu vypíší. Efekt lze srovnat se zvracením po otravě houbami. Pomáhá to. Decentní otrávený pokud možno zvrací jen na vhodném místě. Píšeme-li do běžně dostupného média, je nutno počítat s tím, že si text naši bližní přečtou. Samozřejmě existuje rozdílná míra pravděpodobnosti. Když poryvy své duše svěřím knize vydané v kterémkoli nakladatelství v ČR, je zmíněná pravděpodobnost menší, než napíši-li e-mail či esemesku. Pak vše uložím jinde než ve střeženém bankovním sejfu. Řada lidí ze zásady knihy nečte, přičemž nemusí jít o dyslektiky. Žárliví partneři vaše texty v mobilu a PC čtou vždy. To bez ohledu na dyslexii. I když na to třeba ani nevypadají.

Proč mám mého milovaného synka na mateřské dovolené plné zuby?

Proč se manžel urazil, když jsem mu řekla, že ho mám ráda, ale nemiluji ho tak jako dřív?

Proč se i jiní lidé rozvádějí?

•Co po protějšku budete hlavně chtít?

•Má pro naplnění vašich požadavků dostatečné pracovní návyky, eventuálně i jiné nezbytné vybavení?

•Má pro svůj post optimální míru inteligence včetně inteligence sociální a tzv. zdravého rozumu?

•Má dostatečné, přesněji má vámi vyžadované komunikační dovednosti?

•Má pro splnění požadavků dostatek osobní zralosti a emocionální vyrovnanosti?

Proč muž, který je velmi řečný při posezení u skleničky s přáteli, doma zmlkne?

Proč je nemožné dlouhodobě žárlícímu muži vysvětlit, jak se mýlí a otravuje soužití?

Proč žárlivci tolik zdůrazňují pravdu, a přitom jsou schopni lhát, jako když tiskne?

Proč o mně někdo píše vylhané anonymní dopisy?

Proč jeho rodiče mého partnera kryjí a tím podporují jeho spády, i když jsou pro zachování našeho manželství?

Proč má cenu se o něco snažit, když to už rozhodně nebude takové jako dřív?

Proč si nechat ubližovat, je-li partner nevěrný. Chci vztah zachovat, ovšem ne za každou cenu. Ve třech určitě ne.

Proč se mi nedaří práce na sobě – sebevýchova? Nakoupila jsem si řadu příruček, absolvovala několik kursů a efekt toho všeho je malý.

Proč si muži neváží prací v domácnosti, které vykonává žena?

Proč si manžel nechce se mnou vyjasnit naše problémy?

Proč muži udržují paralelně dva vztahy? V jednom jsou zřejmě nespokojeni a v druhém nebo spíše s druhou jsou prý šťastní. Volba se nabízí sama, ale oni to nedokážou!

Proč mě příbuzní nutí zůstat s manželem-tyranem, který je na mně v různých ohledech nejen psychicky závislý? Na jedné straně jsem já a dospívající dcera a na straně druhé oni. V jejich rodině se nikdo nikdy nerozvedl a basta.

Proč se muži starají o své děti víc po rozvodu a založení nové rodiny než předtím?

Proč si muži idealizují své bývalé partnerky?

Proč mne i po špatných zkušenostech přitahují velmi podobné typy mužů?

Proč muži utíkají v neděli z rodiny na fotbal?

Proč si muži nedají v maličkostech poradit?

Proč jsou muži věčně nespokojení se svými manželkami?

•Stále má něco proti.

•Je unáhlená.

•Nemluví pravdu.

•Nedovede věci klidně prohovořit.

•Je nervózní.

•Je neupřímná.

•Má zájem o jiné muže.

•Je nesnášenlivá.

•Je nervózní.

•Stále má něco proti.

•Je unáhlená.

•Nedovede věci klidně prohovořit.

•Nemluví pravdu.

•Je neupřímná.

•Je nesnášenlivá.

•Má zájem o jiné muže.

•Stále má něco proti.

•Je unáhlená.

•Nedovede věci klidně prohovořit.

•Je nervózní.

•Je nesnášenlivá.

•Nemluví pravdu.

•Je neupřímná.

•Nemá pochopení pro moji práci.

Proč mě uráží tvrzením, že je se mnou jenom kvůli dětem?

Když už mě nemá rád tak jako dřív, proč si alespoň neuvědomí, že mu naše soužití přináší mnoho výhod?

Proč mi občas nezavolá jen tak? Když volá, tak mne úkoluje.

Proč si muži nepřejí jen platonické přátelství?

•Nostalgická ve smyslu: „Toho času, co jsme zbytečně ztratili. Takhle to mohlo být už dávno.“

•Tragická průšvihová. Podrobnosti si každý dovede představit. Lze dodat, že právě tuhle má zmíněný pekelník „po čertech“ rád.

Proč manžel, pokud je vůbec doma, je málo doma, neboť je v dílně, na zahradě nebo musí za kamarády na jedno?

Proč mi přinese květiny, jen když něco provede?

Proč, když spolu jedeme autem, řídí vždy sám a „nemá nervy“ na mou pomalou jízdu? To ovšem s pro něj samozřejmou výjimkou, když se napije alkoholu. Potom nejen řídit mohu, ale musím. Také mi vadí, že předem předpokládá, že zůstanu střízlivá.

Proč manžel „neslyší“, co mu říkám?

Proč manželovi prakticky nemohu odporovat? Je pak vzteklý a snaží se mne za každou cenu umlčet často nehoráznými argumenty.

Proč po něm musím pořád uklízet?

Proč by se pro druhé málem rozkrájel, ale doma „nic moc“?

Proč se s manželem stále více odcizujeme?

Proč mu tolik záleží na tom, aby měl větší auto než soused a abych mu ho svoji typickou ženskou neobratností nepoškodila? Řídím docela dobře a mám ráda auta, která se dají ve městě zaparkovat snadněji než „koráby“.

Proč se pořád chválí? Je tím až trapný.

Proč se nemá dát při volbě partnera na první dojem? Já mu naopak věřím.

Proč mi už dlouho neřekl, že mne má rád?

Proč muž chce, abych se zajímala o jeho práci, ale přitom mi o ní skoro nic neřekne?

Proč tvrdíte, že rada „vyříkejte si to“ je nejhorší rada v manželském poradenství vůbec?

Proč čím dál tím více mužů rezignuje na tradiční hodnoty ochránce a živitele? Chovají se, jako by měli být chráněni a živeni, ale nenápadně, aby to nenarušilo jejich slavné mužské ego.

Proč bych vlastně měla žít s mužem? Čím dál víc mám dojem, že ho vlastně na nic nepotřebuji.

Proč jsem ho zatím nezabila?