Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

JEMNÁ MOTORIKA

Vývoj, motorická kontrola, hodnocení a testování

Autorky: Mgr. Jana Vyskotová, Ph.D., Mgr. Kateřina Macháčková, Ph.D. Ostravská univerzita v Ostravě, Lékařská fakulta, katedra rehabilitace

Recenze:

Doc. MUDr. Michal Mayer, CSc., MUDr. Mgr. Marcela Míková, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství

Grada Publishing, a. s.

Autorky i nakladatelství děkují společnosti Vertigo Assistance s. r. o., Centrum pro poruchy sluchu a rovnováhy za spolupráci při přípravě publikace.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a. s., 2013

Obrázky z archivu autorek.

Cover Photo © fotobanka allphoto, 2013

Fotografie na zadní straně obálky Petr Macháček.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 5344. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Počet stran 176

1. vydání, Praha 2013

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s. r. o., České Budějovice

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4698-2

TIRÁŽ ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vokál

ISBN 978-80-247-8840-1 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8841-8 ve formátu EPUB

Předmluva

Vážení čtenáři,

tato kniha je určena všem odborníkům, kteří se zabývají poruchami jemné motoriky, zejména ergoterapeutům, fyzioterapeutům, rehabilitačním lékařům a lékařům dalších specializací, souvisejících s terapií těchto poruch, speciálním pedagogům, učitelům mateřských škol a všem dalším zájemcům o tuto problematiku.

Jemná motorika představuje komplexní pohybovou funkci člověka s rozměry bio-psycho-sociálními. Je projevem vyspělé tvořivé činnosti jeho mozku. Ztráta nebo zmenšení schopnosti manipulovat s předměty člověka těžce znevýhodňuje jak v lidské společnosti, tak u sebe samého. Problematice rehabilitace porušené jemné motoriky, zejména manipulačních funkcí, se věnuje řada odborníků, kteří v optimálních podmínkách vytvářejí celé terapeutické týmy. V České republice byla založena Česká společnost rehabilitace ruky v roce 2012. Abychom mohli úspěšně léčit porušenou jemnou motoriku, musíme dobře porozumět všem aspektům, které v sobě zahrnuje.

Tato kniha obsahuje přehled základních poznatků o jemné motorice, zejména o manipulaci. Sleduje různé aspekty jemné motoriky – její vývoj, kineziologický obsah, řízení centrálním nervovým systémem. V další části se pak věnuje možnostem testování manipulačních a somatosenzorických funkcí horních končetin. Na závěr je tento první díl doplněn několika kazuistikami, ve kterých jsou uvedeny příklady testování manipulačních a somatosenzorických funkcí horních končetin v klinické praxi. Následovat bude druhý díl, ve kterém se budeme věnovat terapii poruch jemné motoriky, zejména manipulačních funkcí.

V oblasti zdravotní péče je důležitým hlediskem účinnost a efektivnost léčby. Klinické hodnocení pomocí vhodných měřicích nástrojů může ozřejmit účinnost léčby, přičemž naměřené výsledky ukazují na efektivnost léčby. Terapeuti tak mohou pacientům poskytovat kvalitní péči a prostřednictvím vhodných testů hodnotit svou práci. V praxi neexistuje jeden test, který by mohl posoudit veškeré aspekty. Vyšetření funkcí ruky tak bývá často zúženo na měření jednotlivých výkonnostních parametrů či komponent funkce, jako jsou svalová síla a rozsah pohybu v jednotlivých kloubech. K tomu se přidává vyšetření povrchového čití, přítomnosti otoků, tzv. funkční test ruky a orientační vyšetření běžných denních činností. Často však chybí přesnější vyšetření manipulační obratnosti z kvantitativního a kvalitativního hlediska. K tomuto účelu bylo ve světě vyvinuto několik různých testů zručnosti, určených jak k vyšetření výkonu zdravých jedinců (pracovní výkonnost), tak výkonu pacientů s postižením funkcí ruky. Každý z těchto testů se snaží svým způsobem hodnotit manuální obratnost.

Vyšetření somatosenzorických funkcí ruky se obvykle věnuje mnohem menší pozornost. Přitom právě poruchy senzomotorických funkcí ruky mohou ovlivnit všechny hlavní funkce horní končetiny, tj. úchop a manipulaci, sebeobsluhu, práci, komunikaci a účast na aktivním udílení nebo přijímání kinetické energie.[1] Je zřejmé, že porucha somatosenzorických funkcí může být hlavní příčinou celkového postižení funkce, zejména ruky.[2] Důležitá role čití u motorických funkcí ruky je obzvlášť evidentní při kontrole pinzetového či štipcového úchopu, schopnosti udržet a přizpůsobovat vhodnou sílu bez kontroly zraku,3,4 manipulaci s objekty, kombinování komponent pohybu, jako je transport a úchop, rozlišování povrchů v ruce držených objektů, omezení pohybu s objekty a přizpůsobení se senzoricky konfliktním podmínkám, jako je drsný povrch.[5]

Přesto se vyšetření těchto funkcí často opomíjí. Rutinní orientační testy nemusí odhalit přítomnost všech poruch somatosenzorických funkcí. Přehlédnuté a nekorigované deficity pak mohou být příčinou výsledné neobratnosti pacienta při běžných manipulačních činnostech, což může být pro něho frustrující, může to zvyšovat riziko jeho poškození a znamenat ztížení sociálních kontaktů.

Implementace testů manipulačních a somatosenzorických funkcí ruky je úkolem, před který jsou terapeuti ruky v současnosti postaveni. Důležité je zejména jejich použití v rámci ergodiagnostiky.

Za posouzení rukopisu a cenné připomínky děkujeme recenzentům doc. MUDr. Michalu Mayerovi, CSc., a MUDr. et Mgr. Marcele Míkové, Ph.D.

Autorky

1 VÉLE, F. Kineziologie. Přehled klinické kineziologie a patokineziologie pro diagnostiku a terapii poruch pohybové soustavy. Praha: Triton, 2007.

2 CARR, J. H., SHEPHERD, R. B. Neurological Rehabilitation: Optimizing Motor Performance. Oxford: Butterworth-Heinemann, 1998.

3 BLENNERHASSETT, J. M., CAREY, L. M., MATYAS, T. A. Grip force regulation during pinch grip lifts under somatosensory guidance: comparison between people with stroke and healthy controls. Archieves of Physical Medicine and Rehabilitation, 2006, 87: 418–429.

4 BLENNERHASSETT, J. M., MATYAS, T. A., CAREY, L. M. Impaired discrimination of surface friction contributes to pinch grip deficit after stroke. Neurorehabilitation and Neural Repair, 2007, 21: 263–272.

5 CAREY, L. M., ABBOTT, D. F., EGAN, G. F., O´KEEFE, G. J., JACKSON, G. D., BERNHARDT, J., DONNAN, G. A. Evolution of Brain Activation with Good and Poor Motor Recovery after Stroke. Neurorehabilitation and Neural Repair, 2006, 20: 24–41.

1Jemná motorika

Jemná (obratná, obratnostní, šikovnostní, dovednostní atd.) motorika je definována jako schopnost obratně kontrolovaně manipulovat malými předměty vmalém prostoru.[6] Zahrnuje všechny pohybové aktivity prováděné drobnými svalovými skupinami, zejména rukou, ale iúst či nohou, vyžadující přesnost při plnění motorického úkolu. Je typická pro kreativní aktivity člověka. Příroda utvořila vprůběhu fylogeneze živočišný druh, který dokáže pomocí svých rukou aúst vytvářet neobyčejně krásné, složité aužitečné předměty, sloužící ausnadňující mu život na této planetě.

Kjemné motorice se řadí manipulační aktivity, grafomotorika, logomotorika, oromotorika, mimika avizuomotorika.[7]

1.1Manipulace ajejí formy

Manipulace je manuální činnost při vykonávání složitých prací, odborný způsob zacházení sobjektem.[8] Slovo manipulace je podstatné jméno odvozené od slovesa manipulovat, tj. zacházet sněčím, ovlivňovat. Do češtiny se dostalo (nejspíše přes němčinu) zfrancouzského manipuler téhož významu. Francouzské sloveso je odvozeno od slova manipule, tj. hrst, sevřená ruka, apochází zlatinského manipulus– hrst, náruč, otýpka (slámy, obilí), doslova to, co zaplní ruku (sloučením slov manus– ruka aplere– plnit).[9]

Jedná se oschopnost uskutečňovat koordinačně složité pohyby, rychle si je osvojovat apodle měnících se podmínek je modifikovat. Manipulovat lze však ijinými částmi těla pomocí drobných svalů (ústa, nohy). Často se tento termín používá kvyjádření toho, že ruce pohybují nějakým objektem, aby vykonaly požadovanou aktivitu. To znamená, že se objekt pohybuje vruce nebo mezi oběma rukama, nebo obě ruce drží objekt, kterým pohybují vprostoru.[10]

Vpřeneseném slova smyslu lze rovněž pomyslně manipulovat lidmi, dostávat je tam, kde je chceme mít. Manipulace se objevuje vcelé řadě přísloví arčení: např. Manus manum lavat (Ruka ruku myje) nebo Levá ruka neví, co dělá pravá.

Véle[11] definoval manipulaci jako záměrný cílený ideokinetický pohyb charakteristický pro homo sapiens sapiens, který je schopen tvůrčí činnosti. Zmotorického hlediska představuje tato tvůrčí schopnost vytváření nějakého artefaktu, který je hmotnou projekcí představy vedoucí kjeho vzniku. Tento výrobek může sloužit účelově, jako nástroj, ozdoba, zbraň, přístroj či zdroj představ.

Manipulace zahrnuje pohyby jednotlivých segmentů rukou nutné pro práci spředměty nebo pro vyjadřování myšlenek jako způsobu nonverbální komunikace sjinými lidmi. Jedná se ozáměrný, cílený, ideokinetický (vědomý, mozkovou kůrou řízený) pohyb sloužící ktvůrčí činnosti člověka.11 Člověk je pomocí manipulace schopen přetvářet svět kolem sebe podle svých představ, záměrů acílů. Je schopen si vytvářet různé výrobky pro svou potřebu (materiální iduchovní). Tyto výrobky mu mohou sloužit účelově, buď jako nástroje, ozdoby, zbraně či přístroje, nebo jako zdroj představ. Člověk je schopen se díky manipulaci sytit, šatit, pečovat osebe iojiné živé bytosti (lidi, zvířata, rostliny), dorozumívat se atd.

Formy manipulace se navzájem prolínají akombinují vnejrůznějších stereotypních ioriginálních kombinacích, vždy podle potřeby azvolené strategie. Ktěmto formám patří různé typy úchopů, úderů atlaku prsty či dlaní. Při manipulaci člověk zapojuje jednu ruku (monomanuální činnosti), nebo obě ruce (bimanuální činnosti). Ačkoliv si to neuvědomujeme, je většina činností prováděna oběma rukama. Někdy si navíc musíme podobně vypomoci jednou či oběma nohama (např. při hraní na některé hudební nástroje, kupříkladu na klavír, cimbál či varhany, při řízení auta, při jízdě na kole atd.) nebo ústy. Pak vrámci jemné motoriky hovoříme opedipulaci nebo oropulaci.

Pedipulace (zlatinského slova pēs, pedis– noha) vobecném smyslu znamená nerozlišené užívání předních azadních končetin upředchůdců člověka vprůběhu fylogeneze.

Vužším slova smyslu je to záměrná, cílená pohybová aktivita, prováděná zejména pomocí krátkých svalů nohou. Nohy můžeme používat vněkterých situacích podobně jako ruce. Nohou si například můžeme podat drobnější předmět, pro který se nechceme nebo nemůžeme ohnout. Nohou můžeme nahmatat tvar ateplotu terénu. Posturálně však je tato situace náročnější, protože jednu zdolních končetin uvolňujeme pro manipulační funkci adruhá dolní končetina musí plnit sama opěrnou funkci. Pro zvýšení jistoty proto často volíme posturálně zajištěnou pozici, například se něčeho přidržujeme, opíráme se apod.

Jako náhradní způsob práce spředměty provádějí pedipulaci lidé, kteří ztratili možnost používat kmanipulaci spředměty své ruce (např. po úrazech horních končetin, nebo uvrozených či získaných vad horních končetin).

Oropulace (zlatinského slova ōs, oris– ústa) je manipulační aktivita pomocí úst. Ústa jsou prvním úchopovým nástrojem člověka. Teprve vprůběhu ontogeneze přebírají tuto funkci ruce. Ústa pak zůstávají pomocným, doplňkovým uchopovacím amanipulačním nástrojem, který využíváme vpřípadě, že máme obě ruce zaneprázdněné apotřebujeme nějaký předmět krátkodobě přidržet (například hřebíčky při zatloukání či špendlíky při špendlení nastříhané látky), nebo tehdy, když jsou ruce imobilizovány vlivem traumatu (obr. 1.1). Vzhledem ktomu, že jsou ústa branou krespiračnímu systému, používají je kuřáci při kouření cigaret adoutníků, muzikanti kehře na dechové nástroje atd.

Obr. 1.1 Příklad využití oropulační funkce u pacientky spostižením obou horních končetin vrámci běžných denních aktivit

Ústa se stávají nezbytným manipulačním prostředkem ulidí se zdravotním postižením, které vyřadí zčinnosti ruce.

Kombinaci manipulace apedipulace, případně ioropulace vyžadují některé sofistikované pracovní aumělecké činnosti člověka. Primární úlohu však za přirozených okolností hrají ruce.

1.2Komunikační motorika ajejí formy

Zjemné motoriky se vprůběhu fylogeneze, spostupnou specializací jednotlivých funkcí oddělila komunikační (sdělovací) motorika, která využívá jemných, precizních pohybových sekvencí kdorozumívání. Způsob předávání informace mezi dvěma či více jedinci může být jak verbální (slovní, řečový), tak nonverbální (bezeslovný). Úkolem neverbální komunikace je podpořit mluvenou řeč, nebo ji nahradit vpřípadech, kdy se mluvenou řečí nelze znejrůznějších důvodů domluvit. Pomocí mimiky, držení těla, gestikulace adalších doprovodných prvků lze takto projevit prožívané emoce, jejichž vyjádřením dosahujeme daného účelu, např. někomu se přiblížit, někoho vystrašit aodradit od předpokládaného jednání atd. Ktomu potřebujeme koordinovanou souhru jak mimického svalstva, tak svalstva horních končetin, zejména akrálních částí, za vydatné podpory posturálního systému.

1.2.1Oromotorika alogomotorika

Oromotorika (zlatinského ōs, oris– ústa, amotorika, tj. souhrn pohybových aktivit) zahrnuje pohyby mluvních orgánů (mluvidel) za pomoci svalů orofaciální oblasti. Uplatňuje se zejména při sebesycení (žvýkací apolykací funkce, sání, špulení rtů atd.) adalších motorických aktivitách vtéto oblasti. Úzce souvisí slogomotorikou amimikou.

Logomotorika (zřeckého logos, tj. slovo, řeč) je pohybová aktivita mluvních orgánů při artikulované řeči. Je součástí verbální sdělovací motoriky.

Hlavní roli zde hrají svaly voblasti úst. Během řeči mluvidla vykonávají rychlý sled pohybů, které na sebe buď řetězovitě navazují, nebo se navzájem prolínají. Svou roli hraje nádech avýdech snapětím vazů hlasivek, časový sled vzapojení hlasivkových nervů avnapětí hrdelního, patrového či tvářového svalstva, sehranost sfunkcí rtů ajazyka, smimikou agestikulací.[12]

Člověk při artikulaci záměrně ovlivňuje rezonanci vzduchových sloupců vhrudní, nosohltanové aústní dutině pomocí přesně daných poloh mluvidel (jazyka, rtů, patra azubů). Ktomu je nutná cizelovaná aktivita příslušných svalů.

Ústa se otevírají azavírají aktivitou žvýkacích anadjazylkových svalů ovládajících pohyby dolní čelisti vtemporomandibulárních kloubech. Rty se pohybují aktivitou svalů uložených voblasti ústního otvoru. Ksvalům ovládajícím pohyby rtů patří musculus orbicularis oris, m.levator anguli oris, m.risorius, m.depressor anguli oris, m.buccinator. Například musculus orbicularis oris spolu sdalšími lícními svaly vblízkosti rtů umožňuje rtům vytvářet nejrůznější tvary potřebné kvyjádření některých hlásek, tzv. retnic. Člověk vpodstatě vytváří ze svých rtů specifický hudební nástroj, na který je schopen díky precizní souhře drobných svalů vyluzovat záměrné, kreativní zvuky. Rty se při vyslovování některých hlásek (b, p,m) ksobě jemně nebo pevně přitisknou (vytvářejí závěr), zatímco při vyslovování jiných hlásek nebo při pískání či hraní na dechové nástroje vytvářejí úžinu.

Velmi důležitou roli zde hraje ijazyk, jehož poloha apřítlak rozhoduje osrozumitelnosti hlásek vrámci řečové funkce ajehož vlnovitý pohyb umožňuje soustu doputovat směrem khltanu. Jazyk se může pohybovat jako celek (dopředu, dozadu, nahoru, dolů, do stran) nebo jeho části (hřbet, hrot, okraje) ajeho polohy umožňují modifikovat rezonanční prostor vdutině ústní ahrdle. Umožňují to extraglosální svaly (musculus genioglossus, hyoglossus, styloglossus, palatoglossus), které začínají vokolí, vzařují do jazyka acelkově jím pohybují, aintraglosální svaly (musculus longitudinalis superior et inferior, m.transversus linguae, m.verticalis linguae), které jsou uspořádány vetřech navzájem kolmých směrech aumožňují jazyku se tvarovat.[13]

Na jazyku, na patře, vnosohltanu, hrtanu ahorní části jícnu se nacházejí chuťové receptory vchuťových pohárcích. Jedná se ochemoreceptory, které umožňují vnímání chuti.[14]

1.2.2Grafomotorika

Grafomotorika (složené slovo pocházející zřeckého grafo-, tj. psaní, písemný, azlatinského motus, tj. pohyb) je souhrn pohybových aktivit související sprováděním grafických činností. Jedná se osoubor psychomotorických činností, které jedinec vykonává při grafické činnosti (psaní, kreslení, rýsování, obkreslování, malování atd.). Grafomotorika se rozvíjí individuálně vprůběhu vývoje jedince. Postupně se zdokonaluje koordinace rukou aočí, která umožňuje spolu smotivací dítěte (dítě chce něco ztvárnit) apříležitostmi (dostupné kreslicí či psací náčiní, jakým se může stát třeba ivlastní prst kreslící po zamrzlém skle či vpísku) spontánní grafický projev apozději psaní. Dítě kreativně ztvárňuje svět kolem sebe isvé vnitřní prožitky. Udětí stejného věku se za normálních okolností objevují přibližně stejné znaky kresby. Kvalita grafického projevu se postupně zdokonaluje, používaná ruka se uvolňuje, dítě se učí soustředit na svou činnost aprožívá uspokojení.

Psaní je intenční psychomotorická činnost, jejímž cílem je sdělit čtenáři pomocí psané řeči (písma) informace, myšlenky či pocity. Písmo je smluvený způsob používání symbolů akódování na vizuální zápis jazyka. Psaný projev je náročnější na formulaci amůže být obtížnější pro dorozumění. Je propojen svnitřní řečí. Vyžaduje vzdělání (gramotnost).

Zkineziologického hlediska se jedná osoubor záměrných pohybů prováděných dominantní horní končetinou. Při psaní je nutno použít psací nástroj (tužku, pero, propisku, štětec, rydlo atd.) nebo přístroj (psací stroj, počítač). Držení psacího nástroje amanipulace sním jsou vykonávány drobnými svaly ruky aje knim nutná souhra očí apoužívané ruky.

Podle toho, jakou grafomotorickou činnost provádíme, je nutno zaujmout potřebnou polohu těla (nejčastěji sed, ale istoj, leh na břiše či na zádech) adržet zvolený psací nástroj správným způsobem. Poloha těla ovlivňuje pohyblivost astabilitu jednotlivých segmentů horní končetiny, kterou píšeme. Současně je důležité naučit se držet psací nástroj vhodným způsobem.

Pokud píšeme psacím náčiním (tužkou, perem), používáme kúchopu tzv. tužkový úchop (obr. 1.2). Psací náčiní držíme pomocí bříšek palce aprostředníčku, shora jej přidržujeme ukazováčkem. Tyto prsty by neměly být prohnuté či pokrčené. Malíková hrana ruky přitom vytváří oporu. Aby se mohly prsty při psaní dostatečně uvolnit anezůstaly vkřeči, je vhodné, aby mezi hrotem tužky aprsty byla vzdálenost asi 3cm. Při vyšší vzdálenosti se tužka špatně ovládá, při menší vzdálenosti se omezuje pohyb prstů. Při psaní aktivujeme zejména musculus opponens pollicis, flexor pollicis brevis alongus, flexor digitorum superficialis aprofundus, interossei palmares alumbricales.

Obr. 1.2 Tužkový úchop. Příliš malá vzdálenost prstů od podložky aneideální konfigurace může způsobit nadměrné napětí malých svalových skupin a tzv. písařskou křeč

Při psaní na klávesnici počítače nebo psacího stroje provádíme údery prstů na zvolené klávesy. Záleží pak na naučené technice psaní, zda dokážeme psát jedním, dvěma nebo všemi deseti prsty.

Psaní není jen záležitostí pohybů ruky, ale upostižených jedinců též nohou aúst, aje řízeno psychickými procesy.[15] Psaní jako způsobilost získává člověk prostřednictvím učení. Předpokladem úspěšného osvojení psaní je dosažení určitého stupně rozvoje centrální nervové soustavy spřiměřeným rozvojem symbolických funkcí agrafomotoriky.

1.2.3Vizuomotorika

Vizuomotorika (zlatinského visus, tzn. zrak, vidění) propojuje oční pohyby spohyby těla (součinnost rukou aočí). Souvisí se zpětnovazební zrakovou kontrolou souhry pohybů rukou při manipulaci agrafomotorice. Souvisí také svizuospaciálními (zrakově-prostorovými) funkcemi mozku. Podkladem je schopnost integrace zrakových vjemů sjemnou motorikou, která je důležitou podmínkou rozvoje grafomotorických dovedností dítěte. Dítě musí viděná písmena zachytit do zrakové paměti aspojit tento obraz ze své představy spohyby ruky aprstů. Vizuomotorické schopnosti jsou důležitým předpokladem pro psaní.[16]

Pohyby očí jsou výsledkem souhry šesti párů okohybných svalů. Horizontálně pohybují okem musculi recti mediale alaterale. Pohyb vertikálně vzhůru provádějí musculi recti superiores amusculi obliqui inferiores. Pohyb vertikálně dolů zajišťují musculi recti inferiores amusculi obliqui superiores. Pohyby očí jsou vzájemně spřaženy amohou být konjugované (při pohybu očí stejným směrem) nebo disjungované (při pohybu vprotisměru).[17]

1.2.4Mimika, gestikulace apantomima

Mimika (zřeckého mimeomai– napodobovat, představovat) je součástí nonverbální komunikace. Mimiku představuje jednak záměrná pohybová aktivita svalů obličeje scílem vyjádřit se výrazem tváře (jako nonverbální vyjádření myšlenek, záměrů, pocitů), jednak podvědomá pohybová aktivita kvyjádření emocí. Je známo šest univerzálních emocí, při kterých se uvšech lidí podobně kontrahují svaly (radost, překvapení, hněv, znechucení, strach asmutek). Proto jsou mimické výrazy většinou nezávislé na kultuře ajazyku.

Mimika je úzce spjata sočním kontaktem. Patří mezi vizuálně-motorické komunikační systémy. Jako nemanuální složka, nevyužívající ruce kesdělování, mají výrazy obličeje (spolu spohledem, pozicí těla, pohybem hlavy atrupu) důležitý sdělovací obsah, který dotváří kontext sdělovaných informací.

Mimické schopnosti člověka umožňuje plochý obličej bez srsti arozvinuté četné mimické svalstvo. Je uloženo cirkulárně nebo radiálně vpodkoží obličeje, zejména voblasti očí, úst anosních štěrbin, které tak mohou uzavírat, rozevírat aměnit jejich tvar. Kožními posuny atvorbou kožních rýh mají schopnost měnit výraz obličeje. Mimické svaly umožňují člověku více než tisíc výrazů. Na výrazu tváře se nejvíce podílí oblast očí aúst. Je zde řada drobných mimických svalů, které umožňují člověku vytvořit potřebný emocionální výraz pro konkrétní situaci (radost, blaženost, smutek, hněv, neutrální výraz, znechucení, odpor atd.). Například výraz zamračenosti či bolesti lze získat aktivitou musculus corrugator supercilii, výraz smutku aktivitou musculus depressor anguli oris. Za sval smíchu je označován musculus risorius amusculus zygomaticus maior. Rty našpuluje arůznou škálu výrazů vytváří musculus orbicularis oris. Většina výrazů je vytvářena společnou aktivitou více mimických svalů.

Porucha mimiky má vždy psychický dopad na jedince amůže jej sociálně znevýhodnit (např. obrna lícního nervu). Obsah sdělení musí smimikou korespondovat, jinak může dojít knesprávné interpretaci sdělovaných informací anepochopení.

Gestikulace (zlatinského gerere– jednat, konat) je soubor záměrných koordinovaných pohybů těla (gest), zejména rukou, které doprovázejí nebo nahrazují řeč. Gestikulace propojuje řeč spohybem. Patří kmanuální složce vizuálně-motorických komunikačních systémů.

Gesta, posunky jsou tělesné pohyby, které dávají najevo nějaké vyjádření. Obrazně naznačují to, co by šlo vyjádřit islovy, dodávají sdělovanému důraz, kontext, usnadňují pochopení vysloveného. Tvoří první skupinu slov, které se dítě naučí. Druhou skupinu tvoří slova, která si děti vymyslí, atřetí skupinu tvoří teprve opravdová slova, která se děti naučí od dospělých. Gesta poskytují doprovodnou vizuální informaci. Svými pohyby udávají horní končetiny takt při řeči aformulování myšlenek. Zrakové, hmatové apohybové podněty, které vznikají při řeči asoučasném provádění gest či znaků, jsou důležité pro vytváření percepčně motorických paměťových stop. Gesta se také využívají jako pomoc při vybavování slov. Umožňují nám lépe si uložit do paměti aopět si vybavit důležité informace amyšlenky.

Gesta lze dělat celým tělem (např. úklona, pokleknutí), hlavou (kývání, otáčení hlavy atd.), mimickými svaly (zvedání obočí, mrknutí, ohrnování nosu, špulení rtů atd.), očima (vyvalení očí, oči „vsloup“, koulení očima), jazykem (vypláznutí, olíznutí atd.), rukama aprsty („ruce vzhůru“, založené ruce, ruce vbok, překřížené ruce na hrudi, vystrčený ukazováček, gesto vítězství pomocí ukazováku aprostředníku atd.), dolními končetinami (náznak nakopnutí, podupávání atd.).

Gesta agestikulace jsou silně ovlivněny kulturními vlivy avýchovou. Některé národy gestikulují celým tělem, jiné pouze rukama. Proto je nutno vzít tyto rozdíly vúvahu při snaze oporozumění či oreedukaci postižené komunikační funkce.

Pacient je více odkázán na zrak akinestetické vnímání, protože způsob přenosu umluveného slova je chvilkový, atedy obtížně zachytitelný. Například při poruše dominantní hemisféry je pacient odkázán na nonverbální komunikaci spojenou sgestikulací. Tuto naši nonverbální část komunikace dobře chápe aumožňuje se mu tak lepší kontakt se společností.

Zvláštním využitím specifických gest je znakový jazyk pro komunikaci sneslyšícími nebo například znaková řeč pro slyšící batolata (tzv. baby signs, baby znakování).

Pantomima (zlatinského pantomīma, česky němohra) je umělecký způsob vyjádření děje, emočního stavu apod. pomocí mimiky agestikulace, bez použití hlasu.

1.2.5Haptika

Haptika (zřeckého haptikos, haptesthai– týkající se doteku, hmatu) je forma nonverbální komunikace, která probíhá pomocí doteků amá sdělovací význam. Kekontaktu využívá hmat aaktivní hmatové vnímání. Hmat se vyvíjí již vděloze aje významným prostředkem kontaktu sostatními lidmi. Dítě se prostřednictvím doteků (hlazením, mazlením, popleskáváním apod.) učí vnímat pozitivní či negativní emoce svých rodičů adalších osob aregulovat tak své chování.

Dotyk (taktilní kontakt) může pomoci ovládat či usměrňovat chování, postoje nebo pocity druhého. Jedná se ozpůsob sdělování pomocí bezprostředního tělesného kontaktu sdruhým člověkem (např. podání ruky, pohlazení, poplácání po ramenou, zádech či nabídnutí rámě atd.). Bývá ovlivněn kulturními zvyklostmi. Co je přijatelné vjedné společnosti, nemusí být přijatelné vjiné. Rovněž záleží na konkrétním vztahu kdruhému člověku (příbuzný, přítel, cizí člověk) aspolečenské roli (např. terapeut– pacient, nadřízený– podřízený apod.).[18]

Antičtí filozofové nazývali lidské smysly okna do duše. Aristoteles pojmenoval pět smyslů: zrak, sluch, čich, chuť ahmat, ajeho vliv byl tak velký, že mnoho lidí stále hovoří jen otěchto pěti smyslech.[19] Hmat se od ostatních speciálních smyslů liší především tím, že jeho receptory nejsou soustředěny do určitého dobře definovatelného orgánu ajako systém je schopen detekovat více forem informačních signálů (modalit) působících na povrch těla.[20]

Haptický systém je komplexní struktura složená zrůzných prvků. Nemá žádný specifický smyslový orgán vběžném slova smyslu ajeho receptory jsou téměř po celém těle. Ruce aostatní části těla aktivně přijímají informace.[21] Smysl hmat hraje hlavní roli při percepci trojrozměrných tvarů. Když aktivně hmatem rozlišujeme objekty, zapojuje se jak kožní, tak kinestetické čití.[22] Někteří autoři tento typ taktilní percepce nazývají haptická percepce.

Kdotekům využíváme zejména své ruce, které se vprůběhu evoluce vyvinuly vevelmi vhodný haptický nástroj. Můžeme se dotýkat buď holou rukou, nebo využít vhodný nástroj. Tvar rukou se vprůběhu haptické komunikace mění. Důležitá je orientace ruky. Doteky se provádějí rozevřenou dlaní nebo hřbetem ruky, vnitřní stranou prstů. Lze použít jednu nebo obě ruce.

6 BERGER, M. A., KRUL, A. J., DAANEN, H. A. Task specificity of Finger dexterity tests. Applied Ergonomics, 2009, 40 (1): 145–147.

8 KOLEKTIV AUTORŮ. Malá československá encyklopedie IV. Praha: Academia, 1986.

9 Srovnej sanglickým výrazem handful.

Table of Contents

Předmluva

1 Jemná motorika

1.1 Manipulace a její formy

1.2 Komunikační motorika a její formy

1.2.1 Oromotorika a logomotorika

1.2.2 Grafomotorika

1.2.3 Vizuomotorika

1.2.4 Mimika, gestikulace a pantomima

1.2.5 Haptika