Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Tomáš Novák

MNOHEM MENŠÍ DAREBA, NEŽ JSTE ČEKALI

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5421. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Milan Vokál

Návrh a zpracování obálky Daniela Eftimiadisová

Počet stran 128

Vydání 1., 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2014

Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-5069-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vokál.

ISBN 978-80-247-8977-4 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8978-1 (ve formátu EPUB)

Citát a příběh místo motta

Koho milujeme?

Milujeme své děti, nebo alespoň svoji představu o nich, milujeme je ještě dřív, než se narodí, ještě dřív, než je poprvé spatříme, ještě dřív, než se mohou předvést, co jsou zač, anebo je milujeme alespoň nějakou dobu, nějakou dobu si nad nimi lámeme hlavu a nějaký čas je nenávidíme, protože k nám patří a nejsou víc, než jsme my. Milujeme je a přitom pozorujeme, že nás nenávidí, možná dokonce častěji, než je nenávidíme my. A taky si tím lámeme hlavu – jsme to, co jsme, a ony jsou to, co jsou… My všichni jsme k sobě navzájem přimknutí. Vyměň si se mnou místo, buď mým otcem a situace zůstane stejná. Ostatně se to tak jako tak, dříve nebo později, musí stát…

(Wiliam Saroyan: O neumírání)

Příběh má možná s citátem něco společného

Bylo, nebylo, ale věřte, že bylo, i když je to již pěkných pár let. Školačku předal tehdejší Orgán péče o dítě do dětského domova. Její matka měla pro své mužské přátele až příliš široké srdce a o dceru se mnoho nestarala. Do onoho domova čas od času přijela a dívence přinesla pytlík bonbonů a horu slibů. Slibem, jak známo, nezarmoutíš, leč nesplněným ano. Po čase maminku cestování tuším 30 km znavilo a souhlasila u dcerky s pěstounskou péčí. Děvče přešlo do pěstounské rodiny. Vše se vyvíjelo, jak mělo, až do chvíle, kdy pěstounka měla smrtelnou autonehodu. Pěstoun na péči o dítě rezignoval. Dítko se ocitlo znovu v dětském (diagnostickém) ústavu. Brzy poté se sešla „rada moudrých“ zvaná poradní sbor pro náhradní rodinnou péči a vybrala jinou pěstounskou rodinu. Dívka k novým pěstounům přišla a … nezvykala si tam snadno. Byli to věřící lidé a žili hodně jinak než ti, s nimiž se jejich nová svěřenkyně doposud setkala.

Po několika týdnech zůstala dívka, o níž je řeč, poprvé sama doma. Za zhruba dvě hodiny dokázala zdánlivě nemožné. Pěstouni po návratu zjistili, že směrem z kuchyně do předsíně přibyl jakýsi potůček. Byla to směs zavařenin ovoce, marmelád, okurek i čalamád. Bylo jich dost. Měli velkou a úrodnou zahradu.

Co, a hlavně proč se to stalo, jim ani nikomu jinému děvče nevysvětlilo. Jistou pomoc při nápravě oné spoušti sice poskytlo, ale spíše formálně než účinně.

Velmi brzy poté jsem se zmíněnými poněkud z míry vyvedenými pěstouny hovořil. To, co se stalo, jsme probrali a dospěli k citátu oblíbeného výroku profesora Z. Matějčka: „Na Hradčany se dá dívat jak od Karlova mostu, tak i od Pohořelce.“ Zde bylo možno vidět buď následky citové deprivace, výraznou poruchu chování, disharmonický rozvoj osobnosti nebo nejistou holku, které osud doposud připravoval samá rodinná trápení. Potřebovala si ověřit, zda s ní pěstouni počítají v dobrém i ve zlém. Nebo zda, pokud něco provede, v oné rodině pohoří a vrátí se do domova. Nevrátili ji. Zvládli to…

Z dívky je dnes žena zralého věku. Má manžela a dvě děti. Pěstouny oslovuje mami a tati, pochopitelně na rozdíl od svých potomků. Ti volí oslovení babičko a dědo…

Úvodem

Tuhle knížku inspirovali mnozí rodiče, kteří mě vyhledali se strachem. Přesněji, někdy to byl strach, jindy znechucení, nezřídka úzkost, často stres. K tomu všemu pocit nepochopení, nespravedlnosti. Též s otázkou: „Proč a za co?“ Dohromady směs nepříjemných emocí. Vskutku není o co stát.

Příčinou onoho (leckdy agresivně) úzkostného stavu byly výchovné problémy s dětmi. Někdy drobnosti, poměrně často nesnáze výrazné a dlouhodobé.

V hodnocení „žáků-darebáků“ lidé často kolísají mezi extrémy typu „to ta dnešní doba za to může“ a představou o všemocném vlivu genetiky. Časté je i tzv. nálepkování, ať již formou psychiatrizace – „je to blázen“ –, nebo s důrazem na delikvenci – „je to lotr, roste pro šibenici“. Ve skutečnosti to není zdaleka tak zlé.

V chování dítěte se promítá řada faktorů, především dědičnost, prostředí, výchova, tělesný stav, okolnosti předporodní, při porodu a brzy po něm.

Není pravda, že si řádný vychovatel musí s každým dítětem poradit. Existují i děti výchovně stěží zvladatelné, ba dokonce nezvladatelné.

Kdysi se říkávalo – ukradne-li něco běžný člověk, je to krádež, u arcivévody to může být jen kleptomanie. Cílem této knihy není „kleptomanizovat“ (podle vzoru bagatelizovat) problémy s dětmi, jen nesouhlasím s povrchním, nezřídka katastrofickým hodnocením jejich prohřešků. Vše může být jinak. Následné občas tvrdé a často nesmyslné tresty mohou situaci výrazně zhoršit. Zdaleka nejde jen o výprask. Zakažte tzv. domácím vězením pohyb instabilnímu dítku a blížíte se tomu, kdo coby trest za horečku odpírá patřičný lék. Vyčítejte, citově vydírejte, dávejte za vzor „Mirka Dušína“ a k původním nesnázím přidáte ještě pocity méněcennosti. Třikrát nesmíte namátkou na schůzku skautů nebo na trénink. Po čtvrté se vám již ani nechce tam chodit a vysvětlovat absenci. Za to postávat v parku s problematickými vrstevníky je tak snadné. Také cigaretu, ba dokonce i něco nebezpečnějšího vám nabídnou.

I laik v psychologii a v psychiatrii by měl alespoň orientačně tušit, co vše může být skryto za prohřešky. Je-li jeho jednání s dítkem zbytečně konfrontační, nevede to k dobrému. Kontraproduktivní je i vyhrožování, ignorování, ponižování, dramatizace drobností, vytváření pozice „černé ovce“ rodiny atd.

Nemyslím, že by internetové diskuse byly tou nejobjektivnější sondou do názorů národa. Komentáře, jež doprovázely pokus vlády zakázat tělesné tresty, působily dost hrozně. Jako by na prezidentské standartě byla slova „pravda vítězí“ nahrazena heslem „škoda každé rány, která padne vedle“. Řada psychologických výzkumů potvrzuje problematičnost tělesných trestů. Mírně řečeno, sdělují, co nedělat. Neříkají, co dělat. Podporují agresivitu. Cesta k nápravě tudy nevede.

Produktivní je naopak věcnost, laskavost, shovívavost, přiměřená míra vlídné asertivity, umění zařídit věci tak, aby je dítě udělalo dobře a pak je zato pochválit. Dále smysl pro humor, bez vysmívání. Optimistický výhled do budoucna je tou nejlepší vizí.

S lehkou ironií mohu konstatovat, že co slovo v předchozím odstavci, to přímo perla. Zasloužila by být tesána do kamene. Recept na výchovný úspěch se zárukou to ovšem není. Existují děti, s nimiž není mnoho problémů, byť se jim v rodině nikdo příliš nevěnuje. A když, pak je možno nad výchovnými chybami povážlivě kroutit hlavou. Naopak jsou i děti přitahující výchovné problémy jako magnet, přitom je rodina rozhodně nezanedbává.

Těžko vychovatelné děti se již od narození obtížně přizpůsobují, jsou mrzuté, plačtivé. Kvůli obrácenému rytmu spánku a bdění toho v noci moc ani ony, ani rodiče nenaspí. Posléze přicházejí nesnáze ve škole mateřské i základní. Nejde o rafinovaný úklad sudiček, obvykle jen o směs dědičných vlivů s obtížemi při porodu a častým onemocněním brzy po narození. Pokud se vynoří otázka, po kom to dítě vlastně je, pozor na kategorické soudy.

Nejlépe je zachovávat gender spravedlnost – je po zhýralém strýci Alfrédovi ze strany otce a po prapodivné tetě Anastazii ze strany matky. Jindy je vhodné předpokládat, že se zde projevují dávné geny muže přezdívaného „šílený Pier“ (Hans, Ivan, v západních Čechách i John, na jižní Moravě Ion), vojína některé z armád kdysi táhnoucích krajem. Na pokoji nenechali jedinou sukni.

Nemáme si co vyčítat. Rukou společnou a nerozdílnou je třeba složit vychovatelskou maturitu.

Jedna z mých klientek povzdechla: „Člověk se může považovat za úspěšného vychovatele, pokud jeho děti nejsou zavřené nebo si alespoň zavřít nezaslouží.“ Karty (s informacemi) mohou být tím rozdány pro oblíbenou mezilidskou hru zvanou: „To je hrozné, viďte!“ Sbor nespokojenců ji může doprovodit chórem: „Ó časy, ó mravy…“

Pak ale náhodně otevřete MfDnes z 1. října 2013 s rozhovorem s českou fotografkou a učitelkou podmořského plavání v Egyptě. Dáma popisuje české turisty – „účastníky zájezdů“ – středních let, jak se chovají hrozně. Závidí si, jednají povýšeně, neumí se chovat ani ocenit dobré služby. Blýská se ale na časy. Tvrdí, že mladí lidé z České republiky se nejen lépe oblékají, ale i chovají, umí jazyky. Jsou to zkrátka přiměřeně sebevědomí Evropané.

Publikace, kterou čtete, vychází v roce desátého výročí úmrtí Zdenka Matějčka. Psychologa, jenž velice ovlivnil nejen autora, ale několik generací kolegů a kolegyň. I v této knížce je řada jeho myšlenek. Časový odstup je prověřil. Přes svůj kritický naturel si říkávám: „Z. M. měl vždycky pravdu.“ Navíc ji dokázal podat vlídně, jasně a přijatelně, aniž by slevil z toho, co bylo důležité.

Dlouho jsem zvažoval, zda následující věta nebude znít příliš pateticky, ale i kdyby, co na tom. Pan profesor Matějček měl pro českou dětskou psychologii význam srovnatelný s významem J. A. Komenského pro českou pedagogiku. Jeho dílo by nemělo přetrvat jen v uctivých, víceméně formálních citacích. Je stále velmi živé a podněcující.

Vzpomínce na něj připisuji tuto knížku.

P. S. Mnohokrát jsem v posledním desetiletí přemýšlel, v čem mi zesnulý pan profesor nejvíc chybí. Zřejmě v pocitu, že v možné bezradnosti nezůstanu sám. Najdu v něm vnímavého, objektivního posluchače. Spíše „navigátora“ než striktního rádce. Člověka, z něhož vyzařuje klid, pochopení a rozvaha. Obdobné pocity a vzpomínky mají v souvislosti se Zdeňkem Matějčkem stovky, možná i tisíce lidí. Když se něco podobného zdaří rodičům ve vztahu k jejich dětem, mohou být s naplněním výchovného snažení spokojeni.

Dědičnost – prostředí – výchova… Jak se to rýmuje?

Triáda uvedená v titulku bývá znázorněna jako trojúhelník. Základnou je dědičnost. Odvěsny tvoří dva zbývající faktory. Spor nature versus nurture – volně přeloženo „dědičnost kontra prostředí“ – je sporem tradičním. Jde o to, zda určující úlohu má genetický základ a fyziologie člověka. Nebo naopak – výchova, vlivy z prostředí, z rodiny, ze vzdělání.

Prostředí je to, co člověka obklopuje v soukromí. Ovšem i to, co na něj působí zprostředkovaně formou prostředí sociálního. Poněkud módně řečeno formou ekologie vztahů.

L. Míček, jeden ze zakladatelů oboru duševní hygiena ve druhé polovině minulého století, tvrdí: „Chceš-li mít určité charakterové vlastnosti, stýkej se s takovými lidmi, kteří takové vlastnosti mají. Chceš-li být svědomitý, stýkej se svědomitými lidmi. Chceš-li být pracovitým, spřátel se s pracovitými…“ Je to zjednodušení. Nepočítá s lidským sklonem k negativismu, s různými obrannými mechanismy ani s pohledem „za kulisy“ daného prostředí. Pro ilustraci: Výzkumně bylo prokázáno, že závislostí na alkoholu jsou nejvíce ohroženy dvě skupiny dětí. První z rodin, kde jsou na alkoholu závislí rodiče. Druhá z rodin fanaticky se projevujících abstinentů.

Výchově dávali před jistými vlivy na dítě působícími až ostentativní přednost mnozí moudří lidé. Namátkou ze stovek tvrzení:

Platón: „Člověk se stává člověkem pouze výchovou.“

Erasmus Rotterdamský: „Člověk se nerodí, ale vychovává.“

Helvetius: „Výchova nás dělá tím, čím jsme.“

Kardinál Tomášek: „Výchova je druhým zrozením člověka.“

Rousseau i Komenský: „Člověk se narodí jako nepopsaný list, který je třeba popsat.“

Krásná slova. Nedílně k nim ovšem patří i nikdy nerealizovaný a zcela nereálný výrok významného amerického psychologa J. B. Watsona: „Dejte mi tucet zdravých dětí a vlastní svět, v němž bych je mohl vychovávat, a ručím vám za to, že z kteréhokoliv z nich, nezávisle na jejich talentu, jakož i na rase, schopnostech, sklonech a vzdělání jejich předků vychovám jakéhokoliv odborníka – lékaře, právníka, umělce, obchodníka, důstojníka…“

Preference dědičnosti je typická pro „slepou ulici“ eugenického hnutí. To mimo jiné proslulo řekněme inženýrským a snadno zneužitelným přístupem k populaci. Někteří z eugeniků preferovali výběr partnerů dle rasových parametrů. To je pak již jen krok k úvahám o nordické rase… aber die ende, kam to v minulosti vedlo, je známo. Obavy jsou zcela na místě.

Jisté je, že všechny tři faktory mají svůj význam. Obrazně se hovoří o (genetické) klaviatuře, již máme k dispozici, leč jak ji využijeme, záleží na podmínkách i na učitelích. Jindy je zase genetický faktor přirovnáván k vlasům, již má někdo husté nebo řídké, takové nebo onaké. Jejich úprava je pak věcí prostředí a výchovy. Do třetice stojí za zaznamenání obraz džbánu. Genetika určuje jeho velikost. I v malém, vrchovatě naplněném džbánu může být více tekutiny než ve velkém. V tom druhém může být jen pár kapek na dně.

Do velké míry platí ze zkušenosti plynoucí a pochopitelný názor: čím je genetická vloha – ať již kladná, nebo záporná – vyhraněnější a silnější, tím víc se uplatní.

Vlivy prostředí se střetávají s rozličně silnými faktory a spoluutvářejí celkový obraz jedince.

Genetický přenos dispozic nemusí být přehledně jednoduchý, například z otce na syna. Roli zde může sehrát genetická výbava i relativně vzdálených, dnes již nežijících příbuzných. Rodiče mohou být zkrátka velice překvapeni. V rámci rodinného rodokmenu nemusí být navíc ve všech případech známi biologičtí otcové a v případě adopcí ani matky. Reálný odhad v českých poměrech hovoří o 10 % „kukaččích mláďat“, tj. dětí, jejichž pokrevní otec je jiný, než se všeobecně předpokládá a uvádí.

Podle průzkumu uskutečněného v roce 2013 mají děti otce i matky vysokoškolsky vzdělaných sedmkrát vyšší šanci získat v budoucnu kvalifikované, prestižní zaměstnání než děti rodičů se základním vzděláním. Přitom rozložení intelektových schopností u obou skupin odpovídá Gaussově křivce, tedy podstatně se neliší. Nabízí se úvaha o vlivu prostředí a výchovy ve „vysokoškolské rodině“ s podporou ambic a oceněním vzdělání. Opět to není černobílé. Složitost vystihuje internetová glosa čtenáře výše zmíněného výzkumu (10. 10. 2013):

Mí rodiče mají jen výučňáky. Brácha je Ing. a velice úspěšně podniká. Já jsem Ing., pracuji jako vedoucí technolog a zároveň jsem doktorandem na brněnském VUT. Svého vzdělání s bratrem jsme dosáhli jen díky našim rodičům, kteří dbali na to, abychom dosáhli lepšího vzdělání a rozhodně i díky tomu, že nám nebránili se rozhodnout, co budeme studovat. Nějaké teorie o původu mi zde nesedí. Hlavní je, dle mě, přístup rodičů. Bratr mé přítelkyně byl na základce malým géniem na matematiku a vědy s matematikou úzce související. Po skončení základky ho však otec-automechanik donutil jít také na automechanika s vyjádřením o jistějším chlebu (přece neztratí čtyři roky na střední a dalších pět na výšce, že). Ten jistější chleba sice má, ale nebaví ho to a promrhal tak svůj talent. Při volbě vzdělání rozhoduje na prvním místě ekonomická situace a vliv rodičů a okolí.

Michael Rutter a Zdeněk Matějček o dědičnosti, prostředí a výchově

Oba pánové, britský psychiatr a český psycholog o souvislostech vlivů formujících lidskou osobnost neuvažovali jen teoreticky. Jejich výzkumy ukázaly mnohé zajímavosti.

Angličan dlouhodobě sledoval skupinu 94 dívek a posléze žen pocházejících z velmi problematických rodin. Každá z nich pobyla nějakou dobu v dětském domově. V rodině byly nejrůznějším způsobem zanedbávány a týrány. U všech byla diagnostikována citová deprivace – emoční strádání v dětství. Dalo se očekávat, že jejich vstup do samostatného života bude problematický. „Deprivace nese sociální maladaptaci.“ Jinými slovy, citové strádání v dětském věku vás rozhodně dobře nepřipraví na vstup do společnosti. Chmurná předpověď se potvrdila u 75 % osob. Střídaly partnery, měly potíže se zákonem, mnohé trpěly drogovými závislostmi, nedokázaly nebo nechtěly se starat o své děti, byly často psychiatrickými pacientkami.

Zbývající čtvrtina v dané skupině zkoumaných osob se uplatnila sociálně zcela přijatelně. Start do samostatného života měly ty i ony ženy obdobný. Životní cesta se jim ale odvíjela jinak.

M. Rutter si položil otázku, jak se to stalo. Kde je příčina onoho rozdílu?

Než budete číst dál, zkuste na onu otázku odpovědět:

…………………………………………………………………………………

…………………………………………………………………………………

Hotovo?

Pokud jste odpověděli „dobré manželství“, „kvalitní partner“, „spokojenost v rodině, kterou založily“, odpovídáte správně. Jestliže jste odpověděli „měly prostě štěstí“, i vy zřejmě máte pravdu. Psychiatr totiž naznal, že základním rozlišením byla skutečně volba partnera. Jestliže se podařila, bylo vše O. K. Když se nepodařila, bylo zle. Výzkum nezjistil, co vedlo k tomu, že některé dívky našly muže empatického a kvalitního a jiné naopak. Jisté bylo jen to, že doba známosti u kvalitních vztahů byla delší než u těch druhých.

Nevím, zda oblíbený výrok Z. Matějčka „dobře se zamilovat je lepší než mít maturitu“ má kořeny právě ve výše citovaném výzkumu. Matějček vycházel z mnohaleté zkušenosti s dětmi, jež prošly různými formami náhradní výchovy mimo pokrevní rodinu. Velký význam tu mělo, koho poznali na počátku své vlastní samostatné životní cesty. Když se objevil někdo, na koho bylo spolehnutí, člověk rozumný, který je měl rád, dal se předpokládat přinejmenším dobrý další vývoj. Pokud se objevil člověk opačného ražení, jako by jej mladí chtěli „dohnat a předehnat“. Dařilo se jim to s větší pravděpodobností než předchozí happy end vedle kvalitního partnera.

Další postřehy pana profesora jako by potvrzovaly název knihy, kterou čtete. Ne vždy se dostavil úspěch na poprvé. Někteří ze sledovaných museli nejprve získat rozličné špatné zkušenosti. Teprve pád málem až ke dnu je přivedl na dobrou cestu. Psychicky možná, přesněji řečeno lidsky, dozrávali delší dobu než ostatní.

Psycholog tehdy svoji myšlenku o „špatné cestě, jež může vést k cestě dobré“ rozvíjel dál a nad rámec osudu dětí vychovávaných mimo vlastní rodinu. Zajímalo ho i mírné citové strádání. V té době se dosti hovořilo o „dětech s klíčem na krku“, tj. o těch, kterým se hodně zaměstnaní rodiče nevěnují tak, jak by bylo třeba. I zde bylo podstatné, zda se v době dospívání a následné adolescence objevil někdo, kdo jim imponoval a přitom je nenásilně vedl k dobrému. Byl pozitivní vedoucí osobou v citlivém životním období. Ani těmto dětem se mnohdy nepodařilo uspět v životě „na poprvé“.

Matějček rozhodně nepodceňoval deprivační zátěž. Mluvil o ní jako o ledové kouli. Ta často jako by nabalovala další a další nepříznivé okolnosti, až je z toho lavina. Ani v lavinovém terénu nemusíte nutně skončit v závalu. Někdy se dokonce podaří onu drtivou kouli zachytit, ba dokonce alespoň částečně rozpustit. Nemusí se to zdařit hned. Chce to nejen čas, ale i blízké, nezištné, odhodlané a trpělivé pomocníky.

Pan profesor Matějček již není mezi námi. Na výsledky jeho výzkumů sedá prach. Myslím, že se na jejich platnosti nic nezměnilo. Nebo snad přece jen? Snad by se nezlobil, budu-li korigovat jeho výrok na: „Dobře se zamilovat je lepší než být Bc.“

Bonus: Murphyho zákon dědičnosti

Po mně dítě dědí všechny své dobré vlastnosti a schopnosti. Po druhém z rodičů dědí ty špatné.

Poznámka:

Jde o variantu zákonů typu: „v páru může být neplodná pouze žena“, jakož i „dítě patří matce“.