Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

ZLOBIVÉ POHÁDKY

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5696. publikaci

Ilustrace Drahomír Trsťan
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh obálky Drahomír Trsťan
Zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 104
Vydání 1., 2014

Vytiskla tiskárny FINIDR s.r.o. Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Illustration © Drahomír Trsťan

ISBN 978-80-247-4472-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9564-5 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9565-2 (ve formátu EPUB)

Posměváček

Honzík začal nedávno chodit do první třídy. Učil se ze všech nejlíp, ale přesto se do školy netěšil. Bylo to proto, že měl ve třídě spolužáka Vláďu, který se mu přede všemi posmíval kvůli silným brýlím. Honzíka to trápilo a někdy si kvůli tomu v noci i poplakal.

Honzík ovšem nebyl sám, komu se Vláďa posmíval. Janičku škádlil, že je tlustá jako bečka, posmíval se Kájovi, že nemá žádné svaly, a přede všemi mu říkával: „Karlíček – slabý jako čajíček!“ Dělal si legraci z Tomáše, který měl odmalička nemocné nohy, a nemohl proto cvičit v tělocviku. Posmíval se mu: „Tomi – chromý!“ Vláďa se zkrátka posmíval kdekomu. Důvod si vždycky našel. A když ne, tak si ho vymyslel.

Jednou, když zase Honzík večer plakal do polštáře, stala se podivná věc. Přisedl si k němu maličký skřítek a pošeptal mu: „Neplač! My o tom zlém posměváčkovi moc dobře víme a taky ho potrestáme!“

Po těch slovech skřítek zmizel. Honzíkovi se najednou ulevilo. Přestal plakat a vmžiku spokojeně usnul.

Ve stejnou chvíli se v jiném domě a v jiné posteli chystal ke spánku i Vláďa. Natřepal si polštář a s úsměvem přemýšlel, z koho si bude zítra ve škole utahovat. Přemýšlení ho natolik zmohlo, že usnul.

Najednou byl v nějaké veliké zahradě se spoustou krtinců. Vláďa chtěl udělat krok, ale nemohl. Nohy měl jako přilepené k zemi. V tu ránu se z krtinců vynořili skřítci a začali se mu hlasitě posmívat. Tak hlasitě, že si musel zacpat uši. Když po chvíli skřítci zmizeli, Vláďa se opět rozešel. Rychle se rozhlédl, aby našel východ ze zahrady, a rozběhl se tím směrem. Po pár krocích ovšem upadl do jámy plné bláta. Okolo ní se zase objevili skřítci a začali se mu jednohlasně posmívat: „Bláteníček – Vládíček.“

Vláďovi bylo do pláče. Nemohl se pořádně ani zvednout, jak mu to klouzalo. Se slzami v očích si zakrýval uši. Když skřítci zmizeli, s vypětím všech sil se vyškrábal z jámy ven. Honem pospíchal k bráně, která už byla na dosah. Najednou před ním ale vyrostlo trnité křoví a on se ošklivě popíchal. Už mu ani tak nevadilo, že má ruce i nohy poškrábané a popíchané od trní. Vadilo mu, že se mu ti skřítci zase posmívají. „Píchá to, píchá, do ruky i břicha! Cha cha cha!“

Vláďa byl zoufalý. Zkoušel skřítky zahnat, ale oni se nedali a posmívali se mu ještě víc. Bezmocně se schoulil do klubíčka, zavřel oči a plakal a plakal.

Když oči opět otevřel, skřítkové i s trním byli pryč. Chtěl z té podivné zahrady co nejdříve zmizet. Vzal za kliku a otevřel branku. Za ní už ho čekal skřítek, který seděl předtím u Honzíka na polštáři. „Tak co? Ještě se budeš někomu posmívat?“ zeptal se přísně.

„Ne, nebudu, přísahám!“ sliboval kvapem Vláďa.

Pak se probudil. Byl právě tak akorát čas vstát a jít do školy. V lavici seděl způsobněji než obvykle, nikomu se neposmíval a nikoho neškádlil. Nikdo ze spolužáků nevěděl, jak se s Vláďou stala taková proměna. Úplně nejlepší ale bylo, že už to tak zůstalo napořád.

Vláďa už se nikdy nikomu neposmíval. Na vlastní kůži si totiž zkusil, jak moc je to nepříjemné.

O lakomé myšce

Myška Eliška si vyšla na procházku. Bezstarostně cupitala po cestičce, když vtom před jednou dírou spatřila celé myší shromáždění. Eliška byla zvědavá, proto přišla blíž a zeptala se vedle stojícího myšáka: „Co se tu stalo?“

Myšák se na ni podíval a zdvořile odpověděl: „K doktorovi nesou myšku, že ji strašně bolí v bříšku.“

Myška se podivila. Měla štěstí, že oslovila myšáka básníka, který hovořil pouze a jenom ve verších.

„A co se jí stalo?“ ptala se zvědavě.

Myšák se chvíli zamyslel a odpověděl: „Je to snad prý ze sýru. Zbaštila ho v papíru.“

„To jsou mi věci!“ divila se Eliška. „A jak to s ní vypadá? Co říkal doktor?“ vyzvídala dál.

„Doktor říkal bez legrace, že to chce dvě operace.“

Myška Eliška jen zakroutila hlavou. „Já se jí divím. Proč si ten sýr nerozbalila? Zajímalo by mě, jak se to všechno seběhlo. Nevíte to náhodou?“

Básník souhlasně pokýval hlavou, zhluboka se nadechl a spustil:

„Bylo to prý asi tak:

Projel tudy náklaďák,

který vezl spoustu sýru.

Pod kapotou měl však díru.

Pak se stane celkem lehce,

že sýr v autě zůstat nechce.

Skutálel se na vozovku

a přilákal myšku Žofku.

Žofka vůbec neváhala,

na ramena nohy vzala,

chtěla si sýr sama vzít,

doma si ho rozbalit.

Vtom však náhle slyší

kroky dalších myší.

I když je to k nevíře,

zhltla ten sýr v papíře.“

Myška Eliška jen nevěřícně kroutila hlavou. „To má za to, že byla tak lakomá. Kdyby se s ostatními rozdělila, nemuselo by se nic podobného stát.“

Básník jen zamyšleně přikyvoval.

Okouzelných slovíčkách

Ondra se hlasitě zasmál: „Co to plácáš?“