Památce mého manžela Milana Arnolda.

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Anna Arnoldová

SOCIÁLNÍ PÉČE 1. DÍL

Učebnice pro obor sociální činnost

Recenzent:

JUDr. Jan Přib

© Grada Publishing, a.s., 2015

Cover Photo © allphoto, 2015

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

jako svou 5952. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Počet stran 240

1. vydání, Praha 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-9899-8 (ePub)

ISBN 978-80-247-9898-1 (pdf)

ISBN 978-80-247-5147-4 (print)

Předmluva

Vážení čtenáři,

dostává se vám do rukou kniha, která přináší základní informace o sociální péči a dávkách či službách poskytovaných zdravotně postiženým nebo sociálně potřebným občanům. V úvodu textu je vysvětlen systém sociálního zabezpečení v České republice, který je obecně rozdělen na systémy pojistné a nepojistné. Jsou popsány jednotlivé druhy dávek a služeb sociálního zabezpečení, zejména ve vztahu k nárokům a podmínkám jejich získání. V další části jsou pak nároky na tyto dávky a služby rozděleny na konkrétní příjemce, a to na osoby zdravotně postižené, nemocné a seniory. Ve druhém díle jsou pak zpracovány všechny dávky a služby sociálního zabezpečení pro děti a mladistvé, včetně dalších institutů, např. mediační a probační služby, pěstounské péče apod.

Pro doplnění je zařazena i kapitola, která pojednává o jednotlivých typech zdravotních postižení a jejich důsledcích. Cizojazyčné názvy důležitých pojmů jsou informativní pro případnou četbu zahraniční literatury.

Je mou odbornou povinností zdůraznit, že všechny údaje (zejména výše jednotlivých sociálních dávek) se vztahují ke dni vydání této publikace a mohou se v průběhu času měnit. Věřím, že kniha bude pro uživatele přínosná a přehledná. Srdečně děkuji recenzentovi této publikace JUDr. Janu Přibovi, za cenné rady a připomínky, podle kterých jsem text upravila.

Anna Arnoldová

1Sociální stát asociální politika

1.1Sociální stát

1.1.1Termín sociální stát

Pojem sociální pochází zlatiny av nejširším významu znamená „společenský“, týkající se lidské společnosti. Vužším slova smyslu pak označuje určitou stránku společenských vztahů, tj. takové pro společnost nežádoucí jevy, procesy, problémy asituace, jejichž řešení přesahuje síly jedince, popř. rodiny, anelze je zajistit běžnými ekonomickými nástroji.

Pojem stát představuje jeden ze základních pojmů sociologie, právní vědy amoderní politologie. Obvykle je stát spojován sproblematikou moci ve společnosti ajejím rozdělováním, sřešením mocenských konfliktů as autonomií státní moci ve společnosti. Ztohoto přístupu vychází řada definic pojmu stát. Jiná řada definic vychází zinstitucí, kterými je stát tvořen, na základě dělby moci mezi moc zákonodárnou, výkonnou asoudní. Další řada definic vymezuje stát funkcemi, které státní instituce plní.

Pokud bychom pojímali stát jako formu politické organizace společnosti, jde opojem známý teprve vnovověku, který vznikl ve vazbě na italskou renesanci. Pojem stát je odvozen od latinského slova status, aodkazuje tak na řád astabilitu. Obsahovými proměnami obecného pojmu stát se však tato práce nezabývá, je zaměřena pouze na tu roli státu, která souvisí se sociální politikou.

Vymezit pojem sociální stát není tak jednoduché, neboť tento pojem existuje „vřadě modifikací, vrozdílných ekonomických, politických asociálních podmínkách arůzných národních státech. Navíc se při jeho vymezení střetávají iodlišné výchozí názorové amyšlenkové přístupy autorů arozdílná realita společenského života, zníž vycházejí při posuzování vlastního aostatních sociálních států“.[1] Přitom vedle řady sociálních aktivit plní samozřejmě iostatní běžné funkce státu, ato směrem dovnitř inavenek. Přívlastek sociální (který vanglosaské literatuře znamená welfare state) se používá kvyjádření vztahu státu ksociální oblasti života společnosti. Pojem sociální má podle Večeři „nejméně tři základní významy:

■jako synonymum pojmu společenský

■jako pojem koznačení hygienických zařízení

■jako přívlastek ve spojení sociální služba, sociální výpomoc, sociální péče apod., když jde ozlepšení životních podmínek jedinců ohrožených zejména ekonomicky“.[2]

Ve světě zatím neexistuje jednotná definice pojmu sociální stát. Stávající definice jsou buď velice obecné, nebo naopak úzce zaměřené, ale přesto některé uvedeme.

■„Sociální stát je typem společnosti, vníž vláda na sebe přebírá odpovědnost za ekonomickou, sociální apolitickou prosperitu svých občanů“[3] (Thoenes).

■Liberální příznivci sociálního státu definují welfare state tak, že změkčuje rizika, která voblasti ekonomické přináší volný trh, realizuje opatření kzajištění bezpečnosti všech občanů, zvyšuje rovnost příležitostí, atím tlumí třídní konflikt apodporuje větší sociální spravedlnost.

■Welfare state představuje politický systém, který usiluje ozabezpečení, tedy slušného žití vpřípadě sociální potřebnosti svých občanů, azlepšení kvality osobního aspolečenského života. Toto zajišťované welfare má podobu příplatků ke mzdě, mzdových náhrad (pro ty, jejichž pozice na trhu práce je oslabena) asociálních služeb.

■Podstatu sociálního státu tvoří vládou chráněná minimální úroveň příjmu, výživy, zdraví, bydlení avzdělání pro každého občana, zajišťovaná pro něho jako politické právo, ne jako dobročinná dávka. Současně jsou zdůrazněny idva důsledky pro veřejnou sociální politiku, ato, že sociální stát:

–„Znamená redistribuci příjmů.

–Klade důraz na rovnost příležitostí pro mladé (tj. zajištění stejných startovacích podmínek pro mladé.

–Skutečným cílem sociálního státu je naučit lidi, jak si počínat bez něho“[4] (Peacock, in Higgins, 1984).

Jedna zdefinicí pochází např. od Engliše zpočátku 20. století. Za sociální politiku považuje „praktické snažení, aby společenský celek byl vypěstěn apřetvořen co nejideálněji. Hybným pérem sociální politiky není milosrdenství, nýbrž spravedlnost aspolečenská účelnost“.[5] Definice Tomeše je modernější: „Sociální politika je soustavné acílevědomé úsilí jednotlivých sociálních subjektů ozměnu nebo udržení afungování svého nebo jiného (státního, obecního) sociálního systému.“[6]

Pokud bychom různě propojili výše uvedené definice, mohli bychom podle Večeři shrnout význam pojmu sociální stát takto: „Sociální stát je stát, vněmž demokraticky organizovaná moc prostřednictvím sociálního zákonodárství astátní správy:

■garantuje minimální příjem pro jedince arodinu na úrovni životního minima

■poskytuje sociální zabezpečení umožňující předejít, zmírnit nebo překonat sociální rizika scílem zajistit přiměřenou minimální úroveň sociálního zabezpečení asociální suverenity

■zajišťuje kvalitní úroveň odpovídajících služeb pro všechny občany bez rozlišení společenského statusu.“[7]

Většina koncepcí welfare state vysvětluje genezi sociálního státu rozlišením společenského statusu, důsledky procesu industrializace avznikem industriální společnosti. Tento proces je spojen surbanizací apřinesl zásadní průlom nejen do dělby aorganizace práce (práce přestala mít přirozený rytmus přírody aindividuální volnost pracovního tempa, proměnil se styl práce adělba práce, vytvořil se trh práce), ale ido mezilidských vztahů (zejména narušení tradičních mezilidských vazeb, oslabení primárních společenských skupin, růst významu sekundárních společenských skupin, změny struktur hierarchie sociálního statusu ve prospěch formální rovnosti, oslabení sociální kontroly adalší). Tyto společenské změny narušily itradiční struktury sociální solidarity, které tvořily základ sociální ochrany proti sociálním rizikům, ato rodinu, cechovní solidaritu, církevní aobecní charitativní aktivity. Sociální mobilita azvláště urbanizace, stejně jako vyhranění individualizmu, tuto situaci ještě dále umocnily. Sociální stát se vtéto společenské situaci stává nezbytností, která má kompenzovat jednostrannou existenční závislost jedince na trhu práce.

1.1.2Historické pohledy na sociální stát

Rodová solidarita

Onejstarším známém uspořádání sociálních věcí hovoříme jako orodové solidaritě. Nevytvářela sice žádné zvláštní instituce, ale řešila problémy potřebných členů rodu vdaném rodinném či rodovém uspořádání. Rody samozřejmě nejsou osamocené, jsou provázané příbuzenskými vztahy aposilují svoji moc asvé možnosti všemi způsoby rodové solidarity. Navzájem si pomáhají apečují osvé členy, kteří nejsou schopni se sami osebe postarat, včetně nemocných členů. Kmenová solidarita ovládaná náčelníkem se pak vyvinula vpaternalizmus.

Autokratický paternalizmus

Jde ohistoricky nejstarší patriarchální paternalizmus (např. staré říše Blízkého východu). Na vrcholu struktur stál „otec“ (náčelník, později despota), jenž přiděloval role aprostředky všem, které ovládal, tedy isociálně potřebným. Paternalistická péče se vyznačovala tím, že:

■byla nedílnou součástí vládních struktur jako důležitý nástroj vlády ktlumení sociálního napětí nebo krealizaci ideologického či jiného vládního záměru

■vládní struktura určovala sociální potřeby, na které bude reagovat, arozsah jejich spokojení (přídělový princip)

■vládní struktura systém spravovala afinancovala.[8]

Antický paternalizmus apočátky solidarity

VŘecku existovaly demokratické městské státy – svobodní občané měli účast na vládě (démos – lid). Vtěchto státech měli občané strach ze zchudnutí, protože potom upadali do tzv. dlužního otroctví. Solón ve svých reformách zlet 594–593 př. n. l. zrušil dlužní otroctví, rozdělil občany do 4 majetkových tříd azavedl nejnižší mez pro majetek apříjem nejnižší 4. třídy, aby se zabránilo vzniku nových dlužních otroků. Ve 4. století se vAténách poskytovala státní pomoc také ostatním svobodným občanům, pokud oslepli, byli chromí nebo jinak vážně postiženi anemohli si sami opatřit obživu. Předpokladem bylo, že jejich majetek nepřesahoval stanovenou hranici (první zjišťování majetku vhistorii). Během doby přibývalo zchudlých občanů. Aby neohrožovali stát, zaváděly se vAténách za Perikla diety – sociální podpora podobná dnešní podpoře vnezaměstnanosti. Ty se později vŘímě změnily vpříděly lístků do divadel, na zápasy av příděly obilí („chléb ahry“).[9]

Křesťanství aosvícenství

Přineslo přehodnocení hodnot. Novou hodnotou se stal věčný život skrze spasení duše. Tím byly relativizovány hodnoty jako zdraví, moc abohatství abyly podřízeny hodnotě absolutní. Druhým klíčovým motivem je Království boží acesta kněmu jako smysl pozemského života. Ježíšovo učení položilo základy pro filantropii vEvropě. Srozpadem antických říší zanikly iinstituce despotického paternalizmu. Ve feudální společnosti se stala péče opráceneschopné součástí lenních vztahů mezi pány ajejich vazaly. Lidé bez pána – pokud vypadli zlenních vztahů – se dostávali do chudoby, protože se nemohli spolupodílet na procesech rozdělování. Otakové jedince se starala většinou církev – charita. Nebyla to systémová péče olidi, jakou nabízel despotický paternalizmus, ale byla to péče neinstitucionalizovaná, dobrovolná.

Utopisté reagovali na růst chudoby, kdy ve 13. a14. století církevní instituce již nebyly schopné starat se ovšechny chudé, ale jen oty nejpotřebnější. Utopisté ve svých dílech představovali ideální státy nebo lidské společnosti, které vtehdejší době nešly vpraxi realizovat. Thomas Moore (1477–1535) napsal dílo Utopie, po kterém byly nazvány obdobné myšlenky ijejich autoři (utopičtí socialisté).

Osvícenci v17. až 18. století přišli skritikou despotizmu církve, spožadavky tolerance, popírali feudální výsady aprosazovali přirozená práva člověka, na jejichž základě jsou si všichni rovni (Montesguieu, Voltaire, Rousseau). Vlivem náboženských válek dále přibylo lidí bez pána abez půdy.

Chudinská péče vRakousko-Uhersku

Včeských zemích pečovala církev ochudé až do vydání nařízení zroku 1785 podle dvorského dekretu zroku 1784, jímž byla tato povinnost uložena vrchnosti. Od roku 1854 povinnost platila ipro obce. V19. století se vČechách stále zřetelněji prosazovala zásada, že veřejná chudinská péče má být připoutána kdomovské obci aúzce spjata sdomovským právem. Tuto zásadu vyjádřil zákon č. 18/1862 říšského zákoníku. Zásada, že péče se poskytuje jen chudým sdomovským právem, byla včeských zemích provedena vobecní chudinské péči teprve zákonem č. 59 z3. 12. 1868 ř. z. Tímto zákonem byla chudinská správa skonečnou platností prohlášena za část veřejné obecní správy. V19. století zavedla vláda podle vzoru Bismarckových reforem vNěmecku povinné pojištění dělníků (předseda vlády Taafe) apozději probíhal boj ovšeobecné pojištění.[10]

Česká škola vsociální politice

Prvním moderním českým autorem vtomto oboru je Albín Bráf se svým dílem Almužna amzda roku 1883. Tvůrci české školy sociální politiky byli ekonomové. Karel Engliš napsal roku 1913 stěžejní dílo Sociální politika. Po 1. světové válce vzniklo vČSR ministerstvo sociální péče abyla přijata řada sociálních zákonů – opracovní době, osociálním pojištění, ozávodních radách. Československo se tehdy zapojilo mezi sociálně vyspělé demokratické státy Evropy. Po 2. světové válce vytvořili Antonín Zelenka aVlastimil Kalvoda zákon onárodním pojištění, na tu dobu velmi kvalitní amoderní. Schválen byl až vroce 1948, ale později nebyl úplně dodržen. Po roce 1948 se naše republika vrátila postupně kmodifikovanému paternalizmu – socialistickému paternalizmu.[11]

Sociální stát má za sebou stoletý vývoj od spontánního průkopnického období v80. letech 20. století vNěmecku až do současnosti. Tento vývoj lze uevropských sociálních států rozčlenit podle Večeři do 6 základních vývojových etap:

■„80. léta 19. století až 1930: Období experimentálních počátků, které navazuje na období chudinských zákonů apodpor snahou ovytvoření základních pojišťovacích schémat (pojištění úrazové, nemocenské, penzijní av nezaměstnanosti), ato na základě dobrovolnosti spostupným přechodem na obligatorní bázi (některá schémata však byla již od počátku povinná, např. vNěmecku, Rakousku, Velké Británii aItálii).

■1930 až do 2. světové války: Období konsolidace, které bylo reakcí na velkou hospodářskou krizi, jednalo se ointegraci sociálních výdajů aunifikaci sociálního zabezpečení.

■1945 až 1962: Sociální přestavba, kdy se jednalo opoložení základů moderních sociálních států avytvoření základních sociálních institutů alegislativy při nízkých mzdách avysoké produktivitě hospodářství.

■1962 až 1973: Sociální expanze, ato růst blahobytu asociálního zabezpečení občanů.

■1973 až 1980: Stagnace, kterou ovlivnila ropná krize aprojevila se vhospodářské ifiskální krizi při pokračujícím hospodářsky nepodloženém růstu veřejných sociálních výdajů.

■1980 až dosud: Rekonceptualizace sociálního státu, kdy dochází knutné redukci sociálních programů, reformulaci obsahu ičinnosti sociálních států.“[12]

1.1.3Současné pojetí sociálního státu vEvropě au nás

VEvropě dnes existují vpodstatě 4 základní typy sociálního státu:

■skandinávský (modern welfare state), typický pro severské země

■Bismarckovský (institutional welfare state), typický pro SRN aRakousko

■anglosaský (residual welfare state), typický pro Velkou Británii

■latinský (rudimentary welfare state), aplikovaný ve Španělsku, Portugalsku, Řecku av určité míře iv Itálii aFrancii

Klasik teorie sociálního státu R. M. Titmuss příznačně konstatuje, že industriální společnost vytváří spolu srozbitím starých chudinských zákonů nutně řadu „stavů závislosti jedince, vyplývajících z:

■přirozené závislosti (dětství, stáří)

■fyzické apsychické nemoci nebo neschopnosti

■kulturně (společensky) determinované závislosti (nezaměstnanost, potřeba vzdělání, apod.)“.[13]

Světová zdravotnická organizace (World Health Organization, dále WHO, česká zkratka SZO) rozlišuje základní sociální události, ato:

■Nemoc – sociální událost, při níž se mají vyplácet nemocenské dávky. Je to ztráta výdělku způsobená neschopností pracovat ze zdravotních důvodů, plynoucích zakutního stavu vyvolaného nemocí nebo úrazem avyžadujících lékařskou péči či dohled.

■Mateřství – sociální událost, při níž se mají vyplácet mateřské dávky. Je to ztráta výdělku způsobená neschopností pracovat vpředepsaných obdobích před apo narození dítěte.

■Invalidita – sociální událost, při níž se mají vyplácet dávky vpřípadě invalidity. Je to neschopnost vykonávat jakoukoliv podstatnou výdělečnou činnost, která je způsobena chronickým stavem vyvolaným nemocí, úrazem nebo ztrátou končetiny či její funkce.

■Pracovní úraz – sociální událost, při níž se má vyplácet odškodnění. Jedná se ozranění nebo onemocnění vyplývající ze zaměstnání, které nebylo způsobeno úmyslně nebo vážným azáměrným špatným chováním postiženého amá za následek dočasnou nebo trvalou nezpůsobilost či smrt.

Za tyto stavy závislosti však nelze činit člověka zcela odpovědným, aproto sociální péče asociální služby musí uspokojit potřeby jedince arodiny. Potřeba sociálního státu se aktualizuje zvláště vobdobí výrazných společensko-politických změn abudoucnost je spojena sperspektivní podobou společnosti – čím větší je izolovanost jedince, tím více je zapotřebí sociální stát.

Sociální stát vzniká jako odpověď na problémy vývoje kapitalizmu. Jedním okruhem jsou již zmíněné důsledky procesu industrializace. Neméně podstatný byl však iproces vzniku národních států azpůsob jejich transformace vdemokratické státy. Právě společenské souvislosti této transformace, národní rozdílnosti ve formování absolutistických států se silnou byrokratickou apaternalistickou tradicí nebo naopak států demokratických, ovlivnily akceleraci či naopak zpoždění vytváření sociálních států. Rovněž politická mobilizace společnosti, zejména dělnické třídy, představovala ve 2. polovině 19. století nejen přímý vliv na oblast sociálních apolitických vztahů, promítajících se ido oblasti politických asociálních práv, ale nepřímo ovlivňovala iochotu vládnoucích vrstev ke kompromisům avstřícným opatřením jako reakci na rostoucí politický tlak. Německý arakouský konzervativní absolutizmus, reprezentovaný reformátory Otto von Bismarckem avon Taaffem, ve snaze zbrzdit demokratizaci společnosti azpomalit proces formování dělnických stran zahájil novátorskou etapu vytváření prvních pojišťovacích systémů. Sociální pojištění se tak stalo po dlouhé období symbolem sociálního státu.

Jádrem sociálního státu je „institut sociálního občanství, který vyjadřuje určitý vztah státu ajedince – občana. Je to vlastně status poskytovaný těm, kteří jsou plnými členy společenství. Všichni, kteří zastávají tento status, jsou si rovni vprávech apovinnostech, kterými je status vybaven. T. H. Marshall vrámci tohoto institutu rozlišuje tři jeho součásti:

■občanská práva – zajišťující individuální svobody člověka (občana) arovnost před zákonem

■politická práva – zajišťující participaci na rozhodování ana moci zejména vytvářením politických reprezentací

■sociální práva – zajišťující sdílení minimální úrovně ekonomického blahobytu, sociálního zabezpečení při sociálních událostech akulturním dědictví“.[14]

Koncept sociálního občanství jako nezadatelných práv občana sociálního státu na sdílení určitého standardu sociálního minima, sociálního zabezpečení proti sociálním rizikům (nemoci, nezaměstnanosti adalším) akulturního dědictví (zejména prostřednictvím vzdělávací soustavy) lze považovat za jádro sociálního státu.

Sociální občanství zahrnuje vyváženě nejen práva, ale ipovinnosti (např. pracovní aj.).

Marshallův koncept sociálního občanství, tvořící jádro sociálního státu, vnesl do teorie sociálního státu iaktuální problematiku rovnosti. Brzy se ale ukázalo, že rovnost člověka před zákonem je sice podstatná, ale nemůže výrazněji ovlivnit socioekonomickou rovnost. Rovná práva totiž vůbec ještě neznamenají rovný (stejný) sociální status, změnu úrovně sociální nerovnosti. Ikdyž se podařilo postupně zaručit občanům vzásadě stejná občanská apolitická práva, ve společnosti inadále přetrvávala ai dnes přetrvává značná socioekonomická nerovnost, podmíněná řadou činitelů, zejména výší příjmů, vzděláním, pohlavím, sociálním původem, rasou, ale ipřirozenými rozdíly mezi lidmi, jako jsou rozdílné schopnosti, zdravotní stav apod. Sociální stát tedy nastoluje iotázku: kolik rovnosti může moderní společnost (sociální stát) unést, resp. kolik nerovnosti potřebujeme, aby respektovala lidskou potřebu odlišnosti, společenskou představu sociální spravedlnosti apřitom neoslabovala výkonový princip. Otázka rovnosti se tak aktualizuje aprofiluje ve všech sociálních státech. Předpokládá se pouze utěch, kteří se chtějí fakticky zrovnoprávnit, ostatním stát poskytne jen prostředky na přežití, např. formou charity nebo občanských sdružení. Úloha státu je zde většinou nepřímá tím, že vytváří podmínky pro činnost těchto institucí.

Vzápadní kulturní tradici se setkáváme nejméně sdvojím pojetím rovnosti, které má welfare state prosazovat:

■„Rovnost příležitostí, které vycházejí ze svobodného trhu arovnosti jedinců, kteří na trh přicházejí (liberálně zabarvený koncept rovnosti od J. S. Milla). Má-li být trh spravedlivý, musí dostat všichni stejnou šanci. Sociální stát tedy má prostřednictvím výchovy, vzdělávání akompenzací individuálních handicapů vyrovnávat šance slabších. Jde ovšem oideál, který není plně dosažitelný. Zákon tedy prosazuje „stejná práva“, sociální rovnoprávnost arovnost šancí, kterých se „sociálně diskriminovaný“ může domáhat iu soudu.

■Rovnost výsledku spočívá vrovnosti distribučních možností, pokud jde ozboží aslužby. Prakticky se usiluje ouspokojování potřeb všech občanů („každému podle jeho potřeb“) redistribucí společenských zdrojů. Cílem však není saturace životního minima (minimální mzda), ale ivýrazná redistribuce příjmů asociální transfery. Úsilí orovnost výsledku se vsociálních státech modelově prosazuje zejména voblasti zdravotnictví. Zdravotní péče je ve většině sociálních států (zejména ve státech se zavedeným systémem národní zdravotní služby) poskytována všem podle potřeby.“[15]

Sociální spravedlnost

Sociální spravedlnost je klíčovým principem celé sociální politiky. Spravedlnost je obyčejně stavěna proti křivdě abezpráví, je považována za měřítko mezilidských vztahů, za základní mravní anáboženskou hodnotu, za základ právního řádu, států astátních politik.

Doposud neexistuje žádná obecně akceptovaná představa otom, co je aco není sociálně spravedlivé.

Otázka, jak se rozděluje, kdo aco dostává či nedostává, proč aza co, samozřejmě navozuje iotázku, co by měl dostávat aproč – tedy určité normativní kritérium. Právě toto normativní kritérium znamená, že vnímání sociálních nerovností asociální spravedlnosti je vystaveno silnému tlaku nejrozmanitějších vnějších vlivů, dílčích politických či čistě utilitárních zájmů apod. Většina autorů, kteří se touto problematikou zabývají, se shoduje, že sociální spravedlnost je pojem víceznačný aže kjeho řešení je třeba přistupovat zrůzných hledisek podle charakteru konkrétní sociální situace. Např. Macek hovoří „otřech zásadách sociální spravedlnosti:

■Zásada „každému stejně“ je zdánlivě jednoduchá, aproto měla vždy velký ohlas. Vřadě případů je ale neproveditelná, je šablonovitá amůže být kontroverzní se společenskými zájmy. Spravedlivost netkví vegalitářské rovnosti, ale vpoměrnosti, vproporcionalitě.

■Zásada „každému podle jeho potřeb“ je oprávněná např. vrodinném životě. Práce je rozdělena podle schopností asil, její výsledky však podle potřeb jednotlivých členů. Musí zde však být určitá autorita, která rozhodne, jaké potřeby by se měly uznávat akdo je bude uznávat. Vsociální politice takovou autoritou by měl být nesporně stát. Problémem však zůstává, včem ado jaké míry jsou intervence státu únosné ajak dalece bude autoritativní distribuce akceptována.

■Zásada „každému podle jeho zásluhy“ rovněž naráží na četné překážky: co je to zásluha, jak ji měřit, kdo ji má stanovit ... atd. Dnes jsou často zásluhy iodměny odvozovány zpracovního výkonu, ale iv něm se často promítají vlivy jiné, jako např. protekce, či různá zvýhodnění plynoucí zmonopolního postavení apod.“[16]

Podle Žižkové má každá zuvedených zásad něco do sebe. Vpraxi se také všechny vyskytují, jenže důvody pro jednu jsou často námitkami proti druhým nebo je vyvracejí. Autor se kloní knázoru, že sociální spravedlnost je relativní aže při výběru zásad je nutné se nechat vést ještě jednou zásadou, kterou nazývá „zásada života“. Znamená vkonkrétní sociální situaci volbu těch zásad, které určují „největší štěstí největšího počtu“, což by dnes mohlo znamenat rozvoj, prosperitu aprospěch stále širších aširších skupin lidí, prosperitu aprospěch lidského společenství.[17]

Osociální spravedlnosti nelze hovořit jako okategorii absolutní, jednoznačně vymezitelné platnou definicí. Vliteratuře se můžeme nejčastěji setkat steoretickými klasifikacemi, které pro posouzení sociální spravedlnosti uvádějí další dílčí hlediska či principy:

■princip výkonový, zásluhový

■princip souladu mezi vstupy avýstupy

■princip rovnosti

■princip rovných příležitostí

■princip potřebnosti

Má-li sociální politika jako celek účinně napomáhat ekonomickému rozvoji astimulovat jej, pak musí být posilován výkonový princip sociální spravedlnosti. Směřuje-li sociální politika spíše kcíli sociálního vyrovnání aharmonie, pak je větší důraz kladen na princip rovnosti. Problém však není tak jednoznačný, neboť existují typy sociální politiky, které např. dnes ve vyspělých státech pokládají za sociálně spravedlivé, má-li vněm převahu jen jeden zprincipů (např. princip rovných příležitostí ve vzdělávací politice nebo princip potřebnosti při řešení problému chudoby).

Ve vyspělých zemích je sociální spravedlnost vnímána tak, že je především výsledkem usilování jedince, který využívá svých sil kuskutečňování vlastních zájmů. Současně je však vnímána ijako vůle pomoci slabým apotřebným občanům, tzn., že předpokládá ikolektivní, společenský akt. Probíhající změny vsoučasné době unás povedou zřejmě ke krystalizaci modelu sociální spravedlnosti, vněmž dojde kposílení zásluhového principu. Riziko ohrožení značné části populace chudobou bude však zřejmě důrazněji akcentovat iprincip potřebnosti.

Právní souvislosti sociálního občanství

Nezadatelná práva občana, obsažená vústavách všech moderních států, vycházejí zideje přirozených práv, která má základy již vřecké filozofii (zejména uAristotela aPlatóna), apozději (v17. a18. století) vteorii přirozeného práva (zejména T. Hobbes, J. Lock aJ. J. Rousseau). Své první kodifikované vyjádření nalézá až na přelomu 18. a19. století vobčanských zákonících (např. vrakouském obecném zákoníku občanském zr. 1811). Současné základní mezinárodní vyjádření přirozených anezadatelných lidských práv je obsaženo ve Všeobecné deklaraci lidských práv, schválené vr. 1948 Valným shromážděním OSN. Tato deklarace se promítá do dalších mezinárodních úmluv adohod, např. do Evropské sociální charty přijaté Radou Evropy vroce 1967, jakož ido ústav aústavních zákonů mnoha zemí světa.

Všeobecná deklarace lidských práv upravuje ve svých 30 článcích základní rozsah občanských, politických asociálních práv. Ze sociálních práv je zde především upraveno:

■čl. 22 – právo na sociální zabezpečení vsouladu sorganizací aprostředky příslušného státu

■čl. 23/1 – právo na práci, na svobodnou volbu zaměstnání, na spravedlivé auspokojivé pracovní podmínky ana ochranu proti nezaměstnanosti

■čl. 23/3 – právo na spravedlivou adostačující odměnu, která by zajišťovala pracovníkovi ajeho rodině živobytí odpovídající lidské důstojnosti, doplněné vpřípadě potřeby jinými prostředky sociální ochrany

■čl. 25/1 – právo na takovou životní úroveň, která může zajistit zdraví ablahobyt pracovníkovi ajeho rodině, zahrnující zvláště výživu, ošacení, bydlení, lékařské ošetření asociální zaopatření (vnezaměstnanosti, nemoci, pracovní neschopnosti, ovdovění, stáří nebo vjiných případech ztráty výdělkových možností, za okolností nezávisejících na vůli pracovníka)

■čl. 25/2 – mateřství adětství mají nárok na zvláštní péči apomoc

■čl. 26 – každý má právo na vzdělání, bezplatné alespoň vzákladních stupních

Naše současná právní úprava přirozených práv občana vychází ztěchto mezinárodně uznávaných práv azásad. Byla přijata pod názvem Listina základních práv asvobod (Listina), ato jako součást ústavního pořádku České republiky (ČR) pod číslem 2/1993 Sb. Ve 44 článcích Listina upravuje základní občanská apolitická práva, hospodářská, sociální akulturní práva apráva národnostních menšin. Pojetí sociálních práv vListině je podstatně odlišné od předchozí právní úpravy obsažené vsocialistické ústavě, platné vněkterých částech do r. 1992. Základní rozdíl je vpojetí sociálních práv, např. právo na práci bylo současně ipovinností pracovat, obdobně tomu bylo is péčí ozdraví, se vzděláním apod. Garantem sociálních práv asociálních jistot vetapě reálného socializmu byl stát, který tím činil jedince (občana) na sobě závislým, neboť jedinec mohl tato práva realizovat pouze přes stát. Sociální práva byla tedy jen proklamativní areálně nevymahatelná. Koncepce sociálních práv přenášela odpovědnost za vlastní život jedince na stát. Nová úprava pojímá sociální práva nárokově avytváří předpoklady pro konstituování sociální suverenity občana.

Základní sociální práva obsažená vListině:

■čl. 26/1 – každý má právo na svobodnou volbu povolání apřípravu kněmu, jakož iprávo podnikat

■čl. 26/3 – každý má právo získat prostředky pro své životní potřeby prací; občany, kteří toto právo nemohou bez své viny vykonávat, stát vpřiměřeném rozsahu hmotně zajišťuje

■čl. 30/1 – občané mají právo na přiměřené hmotné zabezpečení ve stáří apři nezpůsobilosti kpráci, jakož ipři ztrátě živitele

■čl. 30/2 – každý, kdo je vhmotné nouzi, má právo na takovou pomoc, která je nezbytná pro zajištění základních životních podmínek

■čl. 31 – každý má právo na ochranu zdraví; občané mají na základě veřejného pojištění právo na bezplatnou zdravotní péči ana zdravotní pomůcky za podmínek, které stanoví zákon

■čl. 32 – rodičovství arodina jsou pod ochranou zákona; rodiče, kteří pečují oděti, mají právo na pomoc státu

■čl. 33 – každý má právo na vzdělání; občané mají právo na bezplatné vzdělání vzákladních astředních školách, podle schopností občana amožností společnosti také na vysokých školách

Kontrolní otázky

1.Objasněte význam Listiny základních práv asvobod pro Českou republiku.

2.Popište základní sociální události podle WHO.

3.Co tvoří jádro sociálního státu?

4.Jaký význam má vsociální politice princip sociální spravedlnosti?

1.2Sociální politika státu

Člověk je svou podstatou tvor společenský, sociální, který se sdružuje do různých skupin avytváří různé formalizované či neformalizované sociální systémy, tj. „určitým způsobem uspořádané soustavy lidí (prvky systémů) avztahy mezi nimi“[18]. Začíná rodinou akončí státem, resp. nadstátními mezinárodními organizacemi. Na základě určitých pravidel, která si jedinci osvojují vprocesu socializace, se vnich vytvářejí sítě vzájemných vztahů avazeb, jejichž členěním vznikají sociální struktury adochází krozdělování sociálních rolí, čímž se vytváří sociální řád. Vezmeme-li vúvahu, že sociální realita je složitá, že je různě chápána aje obtížné ji integrálně postihnout, je to příčinou, že neexistuje ani jednoznačná definice sociální politiky.

Obecně se dá říci, že existuje tolik definic sociální politiky, kolik autorů oní píše. Např. anglický sociolog Hill uvádí, že jsou možné dva způsoby vymezení:

■„první vymezuje sociální politiku jako součást veřejné politiky, jako její určité oblasti, obory (politika sociálního zabezpečení, zdravotní politika, speciální sociální služby, ale ibytová politika apolitika zaměstnanosti, někdy ipolitika vzdělávací);

■druhý, který se snaží definovat sociální politiku na základě toho, co ji odlišuje od ostatních politik, ato podle toho, zda výdaje na její opatření přispívají všeobecně uznávanému cíli – blahobytu“.[19]

Vjiných případech je sociální politika podle Žižkové vymezována podle svého vlivu na ekonomický vývoj ajsou rozlišována:

■„sociální opatření takového druhu, která pouze zabezpečují chod ekonomiky (např. opatření týkající se pracovních podmínek, které vytvářejí všeobecná pravidla, aby výrobci soutěžili vrovných podmínkách)

■sociální opatření takového druhu, že mění chod ekonomiky, ato buď vjejich prospěch, anebo jsou překážkou vcelkovém ekonomickém postupu. Tato opatření jsou podporována odbory, kolektivními smlouvami azaměstnaneckými radami (např. mzdová politika, poskytování státních podpor)

■sociální opatření založená na spravedlnosti, zodpovědnosti, rovnosti, tvořivosti apod. – tzv. sociální práva. Ta se dotýkají celé řady práv na určitý ekonomický blahobyt ajistoty podílet se na sociálním dědictví ažít život podle standardů běžných vté které společnosti“.[20]

Sociální politika je také vymezována jako soubor aktivit, které promyšleně směřují ke zlepšení základních životních podmínek obyvatelstva jako celku, resp. určitých skupin obyvatelstva, ak zabezpečení či udržování „sociální suverenity“ a„sociálního bezpečí“ vrámci daných hospodářských apolitických možností státu.

Další možné vymezení podle Žižkové, které se vnašich podmínkách často používá, vychází zpraxe arozlišují se tři přístupy:

■„vprvním přístupu je charakteristické široké pojetí sociální politiky, lze ji vymezit jako konkrétní jednání státu, kterým je ovlivňována sociální realita dané společnosti vširokém měřítku aváže se bezprostředně kživotním podmínkám lidí

■ve druhém přístupu je sociální politika vymezována jako oblast (součást) hospodářské politiky. Cílem je eliminace sociálních tvrdostí, které doprovázejí fungování tržního mechanismu. Tento přístup redukuje sociální politiku na systém opatření především voblasti zaměstnanosti, mzdového vývoje asociálního zabezpečení

■třetí přístup představuje nejužší pojetí sociální politiky, která je ztotožňována se sociálním zabezpečením. Sociální politika je zde redukována na soubor opatření voblasti důchodového zabezpečení, nemoci, sociální péči ana pomoc rodinám sdětmi. Vtomto pojetí je to soubor opatření ve prospěch osob, jejichž životní úroveň je alespoň po určitou dobu zajišťována ize společenských spotřebních fondů anikoliv na základě rozdělování podle pracovního výkonu“.[21]

Vpraxi se spíše hovoří specificky opolitice zaměstnanosti, vzdělávací politice, bytové politice, zdravotní politice apod. než ovšeobecné sociální politice.

Sociální politiku realizuje stát přímo pomocí ústředních, regionálních imístních orgánů státní správy nebo prostřednictvím regionální alokální samosprávy. Důležitou roli sehrávají inestátní organizace, jako jsou občanská sdružení, nadace, podpůrné spolky, zájmové acírkevní organizace, obecně prospěšné společnosti aj. Krealizačním nástrojům státní sociální politiky patří různé instituce, právo afinance, přičemž krespektování práva ainstitucí stát využívá donucovací mechanizmy, zejména soudy.

1.2.1Cíle sociální politiky

Obsahem novodobé státní sociální politiky je vnejobecnější rovině péče oblahobyt lidí. Vsoučasné době jde oto, aby stát přispíval především kzajištění dobrého vzdělání, dobrého zdraví anezbytného příjmu, resp. příjmů. Konkrétní obsah se liší vzávislosti na konkrétních ekonomických aspolečenských podmínkách, na kulturní vyspělosti atradicích zemí vjednotlivých vývojových etapách.

Cílem sociální politiky obecně je sociální ochrana obyvatelstva vnezbytném společensky uznaném rozsahu. Sociální ochranu lze chápat jako systematickou snahu oodstranění obtížných životních podmínek vedoucích kekonomické asociální nouzi, které jednotlivci nedokážou odstranit ani spomocí rodiny či sousedů. Pojmu „sociální ochrana“ předcházel anglický termín social welfare, používaný ve druhé polovině 20. století vsouvislosti stzv. sociálním státem, který byl překládán různě, mj. ijako „sociální péče“, ale vzásadě je nepřeložitelný. Soubor institucí, které poskytují sociální ochranu, se nazývá „sociální správa“.[22]

Současná koncepce sociální politiky se snaží zvýšit aktivní chování obyvatel vřešení jejich problémů, protože by měla být částečně omezena sociální velkorysost státu při současném posílení výkonových areziduálních prvků scílem zavést úspornou sociální politiku odpovídající ekonomickým zdrojům státu. Je potřeba obnovit individuální odpovědnost za vlastní osud aživotní standard, apodpořit tak aktivní postoje amotivaci kpráci avýkonnosti.

Nové koncepce sociálních politik zejména západoevropských zemí kladou důraz na to, že je třeba posunout hranici odpovědnosti státu směrem kjednotlivcům. Ve skutečnosti to znamená, že je třeba:

■Posílit mentalitu občanské nezávislosti, odpovědnosti aúsilí lidí ozměnu vlastního postavení.

■Podpořit vznik afungování nestátních sociálních subjektů vsociální politice.

■Některé sociální služby změnit zneplacených na placené, jejich okruh postupně rozšiřovat, aumožnit tak efektivnější vynakládání prostředků na některé sociální účely.

■Klást větší důraz na diferencované poskytování dávek.

■Zaručit minimální sociální ochranu občanů státem.

Vývoj role sociálního státu od široce rozvětvené státní péče ke garanci základních sociálních jistot bývá označován jako vývoj tzv. post-welfare state.

Kontrolní otázky

1.Objasněte pojem sociální politika.

2.Vyjmenujte základní cíle sociálního státu.

1.2.2Subjekty aobjekty sociální politiky

Sociální politiku realizují různé subjekty, které za ni nesou izodpovědnost před objekty sociální politiky. Hlavním subjektem, který do značné míry určuje pojetí, obsah, cíle aúkoly sociální politiky vdaném časovém období, je stát. Kromě státu existuje řada dalších subjektů, které pečují osociální politiku zpravidla na nižších úrovních av jednotlivých územních celcích státu. Jsou různě strukturovány av obecné rovině je lze členit na státní anestátní, přesněji na státní, tržní aostatní netržní subjekty. Ve svém celku tyto subjekty připravují arealizují sociální politiku sohledem na rozdíly vobsahovém rozsahu aúzemním dosahu.

Subjekty sociální politiky

■stát ajeho orgány – zejména parlament, který na základě zvoleného orgánu státu odpovídá za uskutečňování konkrétní sociální politiky vdaném čase; tyto orgány mají charakter republikový, regionální (MPSV, ústřední iúzemní orgány sociálního zabezpečení, školské úřady, úřady práce apod.)

■zaměstnavatelé – jsou povinni zabezpečovat opatření stanovená státem ajeho orgány (tzv. podniková sociální politika, podnikové sociální služby)

■zaměstnavatelské, zaměstnanecké odborové orgány – např. zaměstnanecké svazy, odborové svazy, orgány tripartity, komory zaměstnavatelů apod.

■obce

■občanské iniciativy, dobročinné organizace apod.

■církve, které dnes zastávají významnou roli vpéči ozdraví, ohandicapované obyvatelstvo, voblasti výchovné, vzdělávací, charitativní apod.

■občané, rodiny, domácnosti – vpřípadě řešení sociálních situací vprimární skupině jako akt vzájemné pomoci

Vposledních letech unás probíhá proces, vněmž se vědomě posiluje úloha nestátních subjektů, což by mohlo vést knázoru, že unás slábne úloha státu ajeho orgánů. Ve skutečnosti nejde ani tak ooslabení, jako ozměnu role státu, ozdůraznění faktu, že sociální politika musí být výsledkem společenského iindividuálního usilování. Ztohoto pohledu jde oproces, kdy je nutné výrazně posilovat úlohu nestátních subjektů, iniciovat amotivovat především vlastní odpovědnost občanů, jednotlivců iskupin za jejich sociální situaci. Stát si přitom vsociální politice zachovává svoji rozhodující aintegrující roli.

Objekty sociální politiky

Kontrolní otázky

1.Vyjmenujte objekty sociální politiky.

2.Jaký význam mají subjekty sociální politiky?

1.2.3Funkce sociální politiky

Ochranná funkce

Rozdělovací apřerozdělovací funkce

Homogenizační funkce

Stimulační funkce

Preventivní (profylaktická) funkce

Orientace na sociální prevenci obecně vychází znásledujících předpokladů:

■humanitární – prevence chrání zejména děti amládež před kriminální infekcí, brání je před případnou stigmatizací

■sociologické – nositelé sociálně patologického chování jsou ohniskem společenské nákazy, přenášejí negativní vzorce chování na své okolí – rodinu, děti, party atd.

Kontrolní otázky

1.Která zfunkcí sociálního státu je nejvýznamnější?

1.2.4Principy sociální politiky

1.2.5Nástroje sociální politiky

1.2.6Faktory ovlivňující vývoj sociální politiky

Table of Contents

Předmluva

1 Sociální stát a sociální politika

1.1 Sociální stát

1.1.1 Termín sociální stát

1.1.2 Historické pohledy na sociální stát

1.1.3 Současné pojetí sociálního státu v Evropě a u nás

1.2 Sociální politika státu

1.2.1 Cíle sociální politiky

1.2.2 Subjekty a objekty sociální politiky

1.2.3 Funkce sociální politiky

1.2.4 Principy sociální politiky

1.2.5 Nástroje sociální politiky

1.2.6 Faktory ovlivňující vývoj sociální politiky