Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

ZDRAVOTNICTVÍ A INTEGROVANÝ ZÁCHRANNÝ SYSTÉM PŘI HROMADNÝCH NEŠTĚSTÍCH A KATASTROFÁCH

Vedoucí autorského kolektivu: MUDr. Jiří Štětina

Autorský kolektiv: doc. MUDr. Svatopluk Býma, CSc.; Ing. Jiří Cabal, CSc.; pplk. MUDr. Robert Čáp, Ph.D.; Ing. Tomáš Čapoun, CSc.; prof. MUDr. Vladimír Černý, Ph.D., FCCM; MUDr. Tomáš Dědek, Ph.D.; doc. MUDr. Jarmila Drábková, CSc.; Ing. Vladimír Dymák; Ing. Zdeněk Dymák;

prof. MUDr. Alexander Ferko, CSc.; plk. MUDr. Vojtěch Humlíček, CSc.; Ing. Čestmír Hylák;

doc. Ing. Josef Janošec, CSc.; prof. MUDr. Jiří Kassa, CSc.; doc. MUDr. Leo Klein, CSc.;

MUDr. Stanislav Konštacký, CSc.; Ing. František Kovářík; Jaroslav Mangl; plk. MUDr. Radovan Matoušek, Ph.D.; doc. RNDr. PhMr. Vladimír Měrka, CSc.; Dr. Ing. Jaroslav Mozga, Ph.D.;

Ing. Štefan Pacinda, Ph.D.; Ing. František Paulus; Ing. Jaroslav Pivoňka; Ing. Arch. Roman Prouza; prof. MUDr. Roman Prymula, CSc.; Ing. Mgr. Rostislav Richter; MUDr. Jana Šeblová, Ph.D.;

Ing. Tomáš Šimek; MUDr. Jiří Štětina; mjr. MUDr. Zdeněk Šubrt, Ph.D.;

MUDr. Anatolij Truhlář, FERC; MUDr. Pavel Urbánek, Ph.D.; Ing. Jarmil Valášek, Ph.D., MBA; plk. JUDr. František Vavera, Ph.D.; prof. RNDr. Jiřina Vávrová, CSc.; prof. Dr. Štefan Volner, CSc.

Recenze: prof. MUDr. Karel Cvachovec, CSc., MBA; MUDr. Ilja Deyl

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Vydání knihy finančně podpořila Asociace inovativního farmaceutického průmyslu a společnost KOMCENTRA s.r.o.

Autoři děkují JUDr. Vítu Bártovi za podporu vydání publikace.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE

© Grada Publishing, a.s., 2014

Cover Photo © fotobanka allphoto, 2014

Obrázky, není-li uvedeno jinak, z archivu autorů.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 5468. publikaci

Odpovědný redaktor Mgr. Luděk Neužil

Sazba a zlom Milan Vokál

Počet stran 560 + 24 stran barevné přílohy

1. vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4578-7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vokál.

ISBN 978-80-247-9153-1 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-9154-8 ve formátu EPUB

Seznam autorů

Doc. MUDr. Svatopluk Býma, CSc., Ústav sociálního lékařství, Lékařská fakulta Univerzity Karlovy v Hradci Králové

Ing. Jiří Cabal, CSc., MV-GŘ HZS ČR, Institut ochrany obyvatelstva Lázně Bohdaneč

Pplk. MUDr. Robert Čáp, Ph.D., katedra válečné chirurgie Fakulty vojenského zdravotnictví Univerzity obrany Hradec Králové

Ing. Tomáš Čapoun, CSc., MV-GŘ HZS ČR, Institut ochrany obyvatelstva Lázně Bohdaneč

Prof. MUDr. Vladimír Černý, Ph.D., FCCM, Klinika anesteziologie, resuscitace a intenzivní medicíny Fakultní nemocnice Hradec Králové

MUDr. Tomáš Dědek, Ph.D., Chirurgická klinika Fakultní nemocnice Hradec Králové

Doc. MUDr. Jarmila Drábková, CSc., OCHRIP Fakultní nemocnice v Motole, Praha

Ing. Vladimír Dymák, MV-GŘ HZS ČR, Institut ochrany obyvatelstva Lázně Bohdaneč

Ing. Zdeněk Dymák, MV-GŘ HZS ČR, Institut ochrany obyvatelstva Lázně Bohdaneč

Prof. MUDr. Alexander Ferko, CSc., Chirurgická klinika Fakultní nemocnice Hradec Králové

Plk. MUDr. Vojtěch Humlíček, CSc., katedra organizace vojenského zdravotnictví Fakulty vojenského zdravotnictví Univerzity obrany Hradec Králové

Ing. Čestmír Hylák, MV-GŘ HZS ČR, Institut ochrany obyvatelstva Lázně Bohdaneč

Doc. Ing. Josef Janošec, CSc., MV-GŘ HZS ČR, Institut ochrany obyvatelstva Lázně Bohdaneč

Prof. MUDr. Jiří Kassa, CSc., katedra toxikologie Fakulty vojenského zdravotnictví Univerzity obrany Hradec Králové

Doc. MUDr. Leo Klein, CSc., Chirurgická klinika Fakultní nemocnice Hradec Králové

MUDr. Stanislav Konštacký, CSc., katedra všeobecného zdravotnictví a urgentní medicíny Fakulty vojenského zdravotnictví Univerzity obrany Hradec Králové

Ing. František Kovářík, MV-GŘ HZS ČR, Institut ochrany obyvatelstva Lázně Bohdaneč

Jaroslav Mangl, EPLIS-GROUP Praha

Plk. MUDr. Radovan Matoušek, Ph.D., katedra všeobecného lékařství a urgentní medicíny Fakulty vojenského zdravotnictví Univerzity obrany Hradec Králové

Doc. RNDr. PhMr. Vladimír Měrka, CSc., emeritní docent VLA Hradec Králové

Dr. Ing. Jaroslav Mozga, Ph.D., MV-GŘ HZS ČR, Institut ochrany obyvatelstva Lázně Bohdaneč

Ing. Štefan Pacinda, Ph.D., MV-GŘ HZS ČR, Institut ochrany obyvatelstva Lázně Bohdaneč

Ing. František Paulus, MV-GŘ HZS, Institut ochrany obyvatelstva Lázně Bohdaneč

Ing. Jaroslav Pivoňka, Komcentra s. r. o., Praha

Ing. Arch. Roman Prouza, specialista v oblasti kolektivní ochrany, Pardubice

Prof. MUDr. Roman Prymula, CSc., Fakultní nemocnice Hradec Králové

Ing. Mgr. Rostislav Richter, MV-GŘ HZS ČR, Institut ochrany obyvatelstva Lázně Bohdaneč

MUDr. Jana Šeblová, Ph.D., Zdravotnická záchranná služba Středočeského kraje

Ing. Tomáš Šimek, MV-GŘ HZS ČR, Institut ochrany obyvatelstva Lázně Bohdaneč

MUDr. Jiří Štětina, Poslanecká sněmovna Parlamentu ČR, místopředseda výboru pro zdravotnictví

Mjr. MUDr. Zdeněk Šubrt, Ph.D., katedra válečné chirurgie Fakulty vojenského zdravotnictví Univerzity obrany Hradec Králové

MUDr. Anatolij Truhlář, FERC, Zdravotnická záchranná služba Královéhradeckého kraje, Letecká záchranná služba Hradec Králové

MUDr. Pavel Urbánek, Ph.D., Zdravotnická záchranná služba Jihomoravského kraje

Ing. Jarmil Valášek, Ph.D., MBA, MV-GŘ HZS ČR, Institut ochrany obyvatelstva Lázně Bohdaneč

Plk. JUDr. František Vavera, Ph.D., odbor vnějších vztahů a legislativy MV-GŘ HZS ČR

Prof. RNDr. Jiřina Vávrová, CSc., Centrum pokročilých studií, Fakulta vojenského zdravotnictví Univerzity obrany Hradec Králové, katedra radiobiologie

Prof. Dr. Štefan Volner, CSc., Vysoká škola ekonómie a manažmentu verejnej správy v Bratislave

Seznam zkratek

AED

Automatic External Defibrilator

AM

amplitudová modulace

ANO

akutní nemoc z ozáření

ARO

anesteziologicko-resuscitační oddělení

AVL

Automated Vehicle Location – automatické zjišťování polohy vozidel

BBP

biologické prostředky

BPS

branná pohotovost státu

CBRN

chemical, biological, radionuclear disasters

CCD

Cause Consequence Diagram

CCF

Common Cause Failure

CMF

Common Mode Failure Analysis Matice interakcí

CNS

centrální nervový systém

CO

civilní ochrana

CSA

Consequence Severity Analysis DFA – Dependent Failure Analysis

CT

počítačová tomografie

ČČK

Český červený kříž

DRNR

doprava raněných, nemocných a rodiček

DUP

dispečink urgentních příjmů

EMS

Emergency Medical Service

ETA

Event Tree Analysis

FM

frekvenční modulace

FMEA

Failure Mode and Effect Analysis

FMECA

Failure Mode and Effect Criticality Analysis

FN

fakultní nemocnice

FTA

Fault Tree Analysis

FVZ UO

Fakulta vojenského zdravotnictví Univerzity obrany

GAI

autoinjektor typu G

GCS

Glasgow Coma Scale

GPRS

General Packet Radio Service – datová služba GSM – internet apod. v mobilu

GPS

Global Positioning System

GSM

Global System for Mobile Communication – mobilní síť (běžná telefonní síť)

HACCP

Hazard Critical Control Points

HAZOP

Hazard and Operability Study

HEMS

Helicopter Emergency Medical Service

HES

hygienicko-epidemiologická služba

HN

hromadné neštěstí

HPZ

hromadné postižení zdraví

HRA

Human Reliability Assessment

HZS

Hasičský záchranný sbor

ICU

intensive care unit

IMSI

International Mobile Subscriber Identity – účastnické číslo v síti GSM („telefonní číslo“ na mobilní telefon)

IOO

Institut ochrany obyvatelstva

IPB

individuální protichemický balíček

IZS

integrovaný záchranný systém

JIP

jednotka intenzivní péče

JSVV

Jednotný systém varování a vyrozumění

KAR

klinika anesteziologie a resuscitace

KMO

krizový management obchodní

KMZ

krizový management záchranářský

KOS

koordinační operační středisko

KP

krizové plánování

KPCR

kardiopulmonální a cerebrální resuscitace

KS

kritický stav

KŠ

krizový štáb

KÚ

krajský úřad

KZOS

krajské zdravotnické operační středisko

LPP

léčebně preventivní péče

LSPP

lékařská služba první pomoci

LZS

letecká záchranná služba

MěP

Městská policie

MK

medicína katastrof

MLD

Master Logic

MMF

Mezinárodní měnový fond

MO ČR

Ministerstvo obrany ČR

MU

mimořádná událost

MV ČR

Ministerstvo vnitra ČR

MV-GŘ HZS     

Ministerstvo vnitra – Generální ředitelství Hasičského záchranného sboru

MZ ČR

Ministerstvo zdravotnictví ČR

NACA

National Advisory Committee on Aeronatics score

NL

nemocniční lékárna

NLZP

nelékařský zdravotní personál

NNP

nemocniční neodkladná péče

NR

neodkladná resuscitace

NsP

nemocnice s poliklinikou

NZO

náhlá zástava oběhu

OBKŘ

odbor bezpečnosti a krizového řízení

OHTS

odbor hospodářsko-technické správy

OKP

oddělení krizové připravenosti

OL

otravné látky

OOPP

ochranné osobní předepsané pomůcky

ORP

obec s rozšířenou působností

OSIZS

operační středisko integrovaného záchranného systému (dispečink)

OSPČR

operační středisko Policie ČR (dispečink)

OUP

oddělení urgentního příjmu

OZB

osobní zdravotnický balíček

PČR

Policie ČR

PHA

Preliminary Hazard Analysis

PIT

psychosociální intervenční týmy

PNP

přednemocniční neodkladná péče

PO

požární ochrana

PP

pandemický plán

PP

první pomoc

PRA

Probabilistic Risk Assesment

PT

primární transport

RBD

Reability Block Diagram

RFSI

Region-Fleet-Subfleet-Identity – účastnické číslo v síti TETRAPOL (Matra) (devítimístné číslo vysílačky)

RLP

rychlá lékařská pomoc

RZP

rychlá zdravotnická pomoc

SaP

síly a prostředky

SB

správa budov

SHM

subjekt hospodářské mobilizace

SMS

short message systém (služba krátkých zpráv)

SNOŽ

stavy náhlého ohrožení života

SSHR

Správa státních hmotných rezerv

SSZP

středisko speciální zdravotní péče

ST

sekundární transport

START

Simple Triage and Rapid Treatment

SÚJB

Státní úřad pro jadernou bezpečnost

SÚJCHBO

Státní úřad jaderné, chemické a biologické ochrany

SÚRO

Státní ústav radiační ochrany

SW

software

TC

trauma centrum

THEA

Task Human Error Analysis

THP

technicko-hospodářský pracovník

TIK

třídící a identifikační karta

TP

traumatologický plán

TPP

technická první pomoc

TÚ

telefonní ústředna

TV

tísňová výzva

ÚKM

útvar krizového managementu

ÚOS

územní operační středisko (dispečink)

ÚOSS

ústřední orgán státní správy

UP

urgentní příjem

UPV

umělá plicní ventilace

VČR

vláda České republiky

WHO

World Health Organization

WTC

World Trade Centrum

ZBZS

Zdravotnická báňská záchranná služba

ZHA

Zurich Hazard Analysis

Z-KOS

Krajské operační středisko

ZLP

záchranné a likvidační práce

ZNHNK

zdravotnické následky hromadného neštěstí a katastrofy

ZOS

zdravotnické operační středisko

ZŘ

záchranný řetězec

ZZ

zdravotnické zařízení

ZZS

Zdravotnická záchranná služba

ŽP

živelní pohroma

Předmluva k novému vydání

V roce 2000 vyšla v nakladatelství Grada Publishing publikace hlavního autora MUDr. Jiřího Štětiny s názvem Medicína katastrof a hromadných neštěstí, z které text této publikace vychází. V průběhu času došlo k významným změnám, o kterých se autor zmiňuje v následující předmluvě, a proto byl zvolen nový název knihy, jež lépe vystihuje současnou problematiku oboru i její zaměření.

Před 14 lety jsme dostali nabídku nakladatelství Grada, abychom se ujali práce na první publikaci Medicíny katastrof a hromadných neštěstí. Hlavní motivací byl stav, který v roce 1998 byl realitou. Hromadná neštěstí s menším počtem postižených nebyla ojedinělá, zejména dopravní nehody, přinášela s sebou mnoho mrtvých a zraněných. Zažili jsme po dlouhé době povodně, které způsobily nejenom mnohamiliardové škody na majetku občanů a státu, ale také si vyžádaly desítky lidských životů. Jako záchranáři obecně, jsme postrádali systém organizace poskytování pomoci z hlediska legislativy, kompetencí, financí, spojení a vazeb mezi třemi základními subjekty IZS (hasiči, policie a zdravotnická záchranná služba). Vydání této knihy také mělo být jakýmsi apelem na urychlené přijetí příslušných zákonů. Z tohoto hlediska mohla být tedy první publikace jistým přínosem.

Bylo by velmi jednoduché použít předmluvu k prvnímu vydání, neboť každé odborné publikaci přísluší nějaké úvodní slovo a mnoho slov i myšlenek se od té doby příliš nezměnilo. Proto jsou také některé kapitoly použity z prvního vydání knihy a také celková koncepce zůstala v původním stavu.

Je však potřebné zdůraznit zásadní změny a velký pokrok v oblasti legislativy a krizového řízení. Tyto kapitoly jsou jednak zcela nové a jednak zásadním způsobem přepracované. Integrovaný záchranný systém (dále IZS) má dnes kompletní legislativu všech tří základních složek. Jako poslední byl v roce 2011 schválen Poslaneckou sněmovnou Parlamentu České republiky zákon o Zdravotnické záchranné službě (dále ZZS), na který zdravotníci čekali téměř dvě desetiletí. Také další prováděcí předpisy: Vyhláška, kterou se provádí zákon o ZZS, dále Vyhláška o požadavcích na vybavení poskytovatele zdravotnické dopravní služby, poskytovatele ZZS atd., jakož i Nařízení vlády ČR o stanovení výše úhrady nákladů při řešení mimořádných událostí a krizových situací ze státního rozpočtu, umožňují řešit celou problematiku zdravotnického záchranářství.

Naše republika byla opět opakovaně zasažena přírodní povodňovou katastrofou, která si vyžádala nejenom velké materiální ztráty, ale hlavně ztráty na lidských životech. Je nutné zdůraznit, že kdybychom neměli vybudovaný systém IZS, moderní vybavení a hlavně zkušenosti z povodní v roce 1997, byly by následky daleko větší a také dražší.

Zdravotnictví je dnes mnohem lépe připravené na mimořádné události a má vypracované plány pro krizové řízení v segmentu přednemocniční neodkladné péče, akutních nemocničních služeb, včetně centralizované péče i všech dalších potřebných zdravotnických služeb. Tato publikace by měla pomoci tam, kde v přípravě traumatologických a havarijních plánů jsou ještě nedostatky.

Autoři knihy se snažili ve svých kapitolách podat informace jednoduché, praktické a srozumitelné. Vysokou odbornost však nehledejme, neboť 2. vydání knihy není určeno jenom lékařům, nýbrž všem příslušníkům IZS. Hlavně z tohoto důvodu jsme se rozhodli změnit název knihy. Jsme přesvědčeni o tom, že právě nový název: „Zdravotnictví a integrovaný záchranný systém při hromadných neštěstích a katastrofách“ přesněji vyjádří podíl všech složek IZS (zdravotníci, hasiči, policie) na řešení mimořádných událostí.

Zcela vědomě není v knize zmínka o dopravních nehodách, které jsou vlastně největší a trvalou mimořádnou událostí. Důvod je prostý. Zatím nikdo nepřišel na to, jak zabránit lidské bezohlednosti, vědomému porušování zákonů a zneužívání návykových látek, které jsou také častou příčinou hromadných neštěstí. Prostě řešení neznáme a různé přehledy a statistiky si může čtenář nalézt v novinách nebo na internetu.

Velkou společenskou a politickou mimořádnou událostí byla tzv. epidemie metanolových otrav, která nás zasáhla v roce 2012. Stát, jako nezastupitelný garant ochrany obyvatelstva, nepostihoval pančování konzumního alkoholu technickým lihem a hlavně metanolem. Přitom je známo, že nejméně od roku 2000 orgány činné v trestním řízení měly informace, že organizovaně dochází k přidávání toxických složek do lihovin. Teprve ve druhé polovině roku 2012 byly učiněny příslušné organizační a legislativní kroky, které mají zabránit těmto vědomým, kriminálním zločinům. Proto je o metylalkoholu krátká informace v kapitole o toxických látkách.

Základ systému poskytování přednemocniční neodkladné péče byl vytvořen ještě v Československu a byl v odborných kruzích považován za odborně velmi kvalitní. Společně s kolegy ze Slovenska jsme v osmdesátých a hlavně devadesátých letech minulého století vybudovali leteckou záchrannou službu a mnoho společných konferencí a vědeckých setkání bylo zárukou dalšího rozvoje nového lékařského oboru – urgentní medicíny a medicíny katastrof, který v České republice vznikl jako nástavbový atestační obor v roce 1998.

Proto pečlivě sledujeme publikační aktivity slovenských kolegů a vždy srovnáváme, co je pro nás nového na Slovensku, a věřím, že je tomu i naopak. V roce 2011 vydal autorský kolektiv pod vedením MUDr. Táni Bulíkové knihu, která opět posunula náš obor na vyšší úroveň a v řadě kapitol jsou slovenští autoři citováni.

Odměnou za napsané dílo bude, když čtenář najde v publikaci návod, jak poskytovat technickou i odbornou pomoc občanům a organizacím.

A co říci úplně na závěr? Život se neskládá jenom z úspěchů osobních, odborných a mnoha jiných, ale přináší nám s sebou i tragédie, které se nevyhnuly ani nám. Když jsem dával dohromady autorský kolektiv, jedním z kolegů byl i pan doc. ing. Josef Janošec, CSc., ředitel Institutu ochrany obyvatelstva v Lázních Bohdaneč. Byl jedním z prvních, kteří mně svůj rukopis předali k další redakci. Netušil ani sám, že vydání knihy se již nedožije, neboť dne 4. 12. 2012 zemřel při dopravní nehodě. Jeho úvodní kapitola naší knihy je určitě jeho posledním vědeckým dílem a myslím, že i jménem autorského kolektivu mohu panu docentovi poděkovat in memoriam za jeho celoživotní vědeckou práci v oblasti bezpečnosti státu.

MUDr. Jiří Štětina

1Ochrana obyvatelstva je náš cíl

Josef Janošec

V lidském životě, který začíná početím a prenatálním obdobím, je základním pudem úsilí o zachování života. Každá bytost je účastna nepřetržitého zápasu o přežití. Když není člověk vítězem, pak je starostí ostatních lidí, nebo přírody, pouze likvidace jeho fyzických pozůstatků. Lidé si navykli pojmenovávat úspěšné úsilí o zachování života jako bezpečnost a všechno, co se pokouší život ukončit, jako nebezpečnost. Každý jedinec si uvědomuje a prožívá pocit bezpečí a nebezpečí, které mu jsou stejně vlastní jako vnímání základními smysly.

Světové společenství v historickém vývoji našlo po Vestfálském míru (1648) stát jako základní prvek pro vládnutí. Postupný vývoj právního zajištění státu vedl k přijímání ústavy, jako výchozího pramene pro formulování toho, o co bude ve prospěch občana usilovat stát, a toho, co bude ve prospěch státu konat občan. Součástí právního systému demokratických států, zpravidla jako neoddělitelné části ústavy, bývá deklarace základních lidských práv a svobod1. Konstruování celosvětově uznávaného systému mělo svou historii a takovou roli, jakou má v současném světě ochrana lidských práv významně ovlivnila Organizace spojených národů (OSN). Napomohla vytvoření uceleného souboru právních norem na ochranu lidských práv, které představují univerzální a mezinárodně uznávaný kodex, jež zpravidla přejímají jednotlivé státy do vlastních právních systémů. Každý člověk na planetě Zemi se na základní lidská práva může odvolávat. OSN definovala širokou škálu mezinárodně přijímaných práv, včetně práv ekonomických, sociálních a kulturních, občanských a politických, a zároveň vytvořila mechanismy pro zajištění ochrany těchto práv. Mezinárodní společenství rovněž podporuje mocenské složky států při jejich naplňování.

Na úrovni samostatných států, které mají individuální právní systém, stát od státu odlišný, jsou rozpracovány další podrobnosti bezpečnostní politiky a bezpečnostního systému. Bezpečnostní realita zahrnuje všechna přijatá opatření na světě a rozlišuje, jak se na nich podílí stát a veřejné finance, jak právnické osoby na území státu a co by měli zvládnout občané (fyzické osoby).

Jestliže používáme slogan „ochrana obyvatelstva je náš cíl“, pak to znamená, že jsme součástí bezpečnostního systému státu, kam patří politici, kteří mají zákonodárnou moc, nebo jsme součástí výkonné moci (na ministerstvech a ústředních orgánech státní správy), případně působíme v moci soudní. Naše zařazení mezi příslušníky složek bezpečnostního systému (policie, armáda, záchranné sbory a služby) přináší zvláštní požadavky na fyzickou, technickou i psychologickou připravenost k přímé účasti na záchranných a likvidačních pracích. Hlásíme se k té skupině občanů, kteří plní své role při službě ostatním a podílejí se na zajišťování jejich bezpečnosti. Potom plně platí, že ochrana obyvatelstva je náš cíl. Nejen že se ke sloganu hlásíme, ale svou praktickou činností naplňujeme jeho obsah.

Lidská práva jsou východiskem ochrany obyvatelstva

Práva lidí nebyla vždy uznávána ve stejné míře a pro všechny obyvatele na planetě Zemi. Otroctví vždy náleželo ke společenské realitě, která myšlenku, že jsou si všichni rovni, potlačovala. Když se ohlédneme na počátky formování soudobého mezinárodně uznávaného právního pojetí lidských práv, pak nelze přehlédnout mezinárodní právo humanitární.

Vyvíjelo se sice na základě válečných činností, ale napomohlo utváření racionálních společných přístupů. Při připomenutí vzniku Mezinárodního červeného kříže zjistíme, že byl formálně založen v roce 1863 a byli u toho Henry Dunant, Gustave Moynier, váleční lékaři Louis Appian a Theodore Maunoir a velitel švýcarských jednotek generál Guillaume-Henri Dufour. Podnětem byly obrovské počty zraněných v bitvě u Solferina (24. června 1859), což byla rozhodující bitva italské války za nezávislost, ve které francouzsko-sardinská vojska porazila rakouskou armádu. Jean Henri Dunant získal v roce 1901 za své aktivity první Nobelovu cenu míru. To už bylo v době, kdy v Bruselu v roce 1874 byl uskutečněn pokus o kodifikaci pozemního práva válečného, jež však nebyl ratifikován. Na podnět ruského cara Mikuláše II. byla svolána 1. Mezinárodní mírová konference v Haagu (1899), jejímž cílem bylo vypracovat nástroje k mírovému řešení krizí, k prevenci válek a ke kodiﬁkaci pravidel boje. Konference schválila Úmluvu o mírovém řešení mezinárodních konﬂiktů a ustavila Stálý arbitrážní soud, který zahájil činnost v roce 1902.

Státy se dohodly, že budou zakládat mezinárodní organizace ve prospěch spolupráce určené zejména ke společným postupům v technologických oblastech. Mezinárodní telekomunikační unie byla založena v roce 1865 (tehdy Mezinárodní telegraﬁcká unie), Všeobecná poštovní unie vznikla roku 1874. Obě jsou dodnes organizacemi systému OSN. Předchůdkyní OSN byla Společnost národů2, organizace koncipovaná v průběhu první světové války a ustavená v roce 1919 po podpisu Versailleské smlouvy. V rámci Versailleské smlouvy vznikla i Mezinárodní organizace práce jako přidružená organizace Společnosti národů. Společnost národů ukončila činnost poté, co se jí nepodařilo zabránit zahájení druhé světové války.

Základem mezinárodního právního zakotvení dohodnutých pravidel je Charta OSN. Název Spojené národy byl poprvé použit za druhé světové války v Deklaraci Spojených národů z 1. ledna 1942, v níž se zástupci 26 států jménem svých vlád zavázali pokračovat ve společném boji. V roce 1945 se v San Francisku sešli zástupci 50 zemí na Konferenci Spojených národů o mezinárodním uspořádání a vypracovali Chartu OSN. Delegáti rokovali o návrzích vypracovaných zástupci Číny, Sovětského svazu, Spojených států amerických a Velké Británie během srpna až září 1944. Chartu podepsalo 26. června 1945 celkem 50 zemí. Polsko sice nebylo na konferenci zastoupeno a svůj podpis připojilo později, je ale považováno za jednu z 51 zakládajících členských zemí OSN. Organizace spojených národů oﬁciálně vznikla 24. října 1945, kdy byla Charta ratiﬁkována Čínou, Francií, Sovětským svazem, USA, Velkou Británií a většinou ostatních signatářských zemí OSN.

Rozvoj právního statusu člověka směřoval ve dvacátém století k přijetí Všeobecné deklarace lidských práv3 (1948), která byla posílena Úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod4 (1950). Základní právo na život, svobodu a osobní bezpečnost je provázeno zákazem otroctví a nucených prací. V průběhu let byly tyto dokumenty rozšiřovány, takže dnes obsahují i ochranu žen, dětí, tělesně či duševně postižených, ochranu menšin, migrujících pracovníků a dalších ohrožených skupin. Tyto skupiny mají v současné době práva, která je chrání před nejrůznějšími formami diskriminace, jež byly v předchozích letech v některých státech považovány za běžné.

Přelomová rozhodnutí Valného shromáždění OSN postupně prosadila jejich všeobecnou platnost, nedělitelnost a soulad s rozvojem a demokratizací. Světová veřejnost byla ve vzdělávacích kampaních vytrvale informována o svých nezcizitelných právech. Školicí programy a technická pomoc OSN umožnily celé řadě států zlepšit soudní a trestní systémy. Systém monitorování pro kontrolu dodržování lidských práv si získal značnou podporu a respekt ze strany členských států.

Zřízena byla funkce vysokého komisaře OSN pro lidská práva a jeho úlohou je podporovat a koordinovat tuto činnost po celém světě. Otázky lidských práv jsou dnes ústředním tématem, které má spojovat práci OSN v oblastech míru a bezpečnosti, rozvoje, humanitární pomoci, v ekonomické a sociální problematice. Téměř všechny orgány a specializované agentury OSN se dnes do určité míry podílí na ochraně lidských práv.

Preambule Charty explicitně vyjadřuje víru v základní lidská práva, důstojnost a jedinečnost lidských bytostí, rovnost práv žen a mužů, malých i velkých národů. Podle článku 1 je jedním ze čtyř hlavních úkolů OSN rozšiřování a podpora „respektování lidských práv a základních svobod všech lidí bez rozdílu rasy, pohlaví, jazyka či vyznání“. Další ustanovení zavazují státy, aby v součinnosti s OSN usilovaly o dosažení všeobecného uznávání lidských práv.

Všeobecná deklarace lidských práv je celá o právech člověka, ale v následujícím textu budou vybrány články, které mají zřejmý vztah k opatřením ve prospěch ochrany obyvatelstva:

Čl. 3: „Každý má právo na život, svobodu a osobní bezpečnost.“

Čl. 4: „Nikdo nesmí být držen v otroctví nebo nevolnictví; všechny formy otroctví a obchodu s otroky jsou zakázány.“

Čl. 5: „Nikdo nesmí být mučen nebo podrobován krutému, nelidskému nebo ponižujícímu zacházení nebo trestu.“

Čl. 7: „Všichni jsou si před zákonem rovni a mají právo na stejnou ochranu zákona bez jakéhokoli rozlišování. Všichni mají právo na stejnou ochranu proti jakékoli diskriminaci, která porušuje tuto deklaraci, a proti každému podněcování k takové diskriminaci.“

Čl. 8: „Každý má právo, aby mu příslušné vnitrostátní soudy poskytly účinnou ochranu proti činům porušujícím základní práva, která jsou mu přiznána ústavou nebo zákonem.“

Čl. 16: „(1) Muži a ženy, jakmile dosáhnou plnoletosti, mají právo, bez jakéhokoli omezení z důvodů příslušnosti rasové, národnostní nebo náboženské, uzavřít sňatek a založit rodinu. Pokud jde o manželství, mají za jeho trvání i při jeho rozvázání stejná práva.

(2) Sňatky mohou být uzavřeny jen se svobodným a plným souhlasem nastávajících manželů.

(3) Rodina je přirozenou a základní jednotkou společnosti a má nárok na ochranu ze strany společnosti a státu.“

Čl. 17: „(1) Každý má právo vlastnit majetek jak sám, tak spolu s jinými.

(2) Nikdo nesmí být svévolně zbaven svého majetku.“

Čl. 22: „Každý člověk má jako člen společnosti právo na sociální zabezpečení a nárok na to, aby mu byla národním úsilím i mezinárodní součinností a v souladu s organizací a s prostředky příslušného státu zajištěna hospodářská, sociální a kulturní práva, nezbytná k jeho důstojnosti a k svobodnému rozvoji jeho osobnosti.“

Čl. 23: „(1) Každý má právo na práci, na svobodnou volbu zaměstnání, na spravedlivé a uspokojivé pracovní podmínky a na ochranu proti nezaměstnanosti.

(2) Každý, bez jakéhokoli rozlišování, má nárok na stejný plat za stejnou práci.

(3) Každý pracující má právo na spravedlivou a uspokojivou odměnu, která by zajišťovala jemu samému a jeho rodině živobytí odpovídající lidské důstojnosti a která by byla doplněna, kdyby toho bylo třeba, jinými prostředky sociální ochrany.

(4) Na ochranu svých zájmů má každý právo zakládat s jinými odborové organizace a přistupovat k nim.“

Čl. 24: „Každý má právo na odpočinek a na zotavení, zejména také na rozumné vymezení pracovních hodin a na pravidelnou placenou dovolenou.“

Čl. 25: „(1) Každý má právo na takovou životní úroveň, která by byla s to zajistit jeho zdraví a blahobyt i zdraví a blahobyt jeho rodiny, počítajíc v to zejména výživu, šatstvo, byt a lékařskou péči, jakož i nezbytná sociální opatření; má právo na zabezpečení v nezaměstnanosti, v nemoci, při nezpůsobilosti k práci, při ovdovění, ve stáří nebo v ostatních případech ztráty výdělečných možností, nastalé v důsledku okolností nezávislých na jeho vůli.

(2) Mateřství a dětství mají nárok na zvláštní péči a pomoc. Všechny děti, ať manželské nebo nemanželské, požívají stejné sociální ochrany.“

Čl. 26: „(1) Každý má právo na vzdělání. Vzdělání nechť je bezplatné, alespoň v počátečních a základních stupních. Základní vzdělání je povinné. Technické a odborné vzdělání budiž všeobecně přístupné a rovněž vyšší vzdělání má být stejně přístupné všem podle schopností.

(2) Vzdělání má směřovat k plnému rozvoji lidské osobnosti a k posílení úcty k lidským právům a základním svobodám. Má napomáhat k vzájemnému porozumění, snášenlivosti a přátelství mezi všemi národy a všemi skupinami rasovými i náboženskými, jakož i k rozvoji činnosti Spojených národů pro zachování míru.

(3) Rodiče mají přednostní právo volit druh vzdělání pro své děti.“

Čl. 27: „(1) Každý má právo svobodně se účastnit kulturního života společnosti, užívat plodů umění a podílet se na vědeckém pokroku a jeho výtěžcích.

(2) Každý má právo na ochranu morálních a materiálních zájmů, které vyplývají z jeho vědecké, literární nebo umělecké tvorby.“

Čl. 28: „Každý má právo na to, aby vládl takový sociální a mezinárodní řád, ve kterém by práva a svobody stanovené v této deklaraci byly plně uplatněny.“

Všeobecná deklarace lidských práv obsahuje celkem 30 článků a k uzavření výkladu teze, že lidská práva jsou východiskem k ochraně obyvatelstva, je vhodné použít následující myšlenky z úvodu přijaté všeobecné deklarace. Východiskem je postoj, který uznává, že všichni lidé se rodí se stejným právem na důstojný život. Jeho základem je svoboda, spravedlnost a mír ve světě. Přesvědčení o správnosti tvrzení vyplývá z historického poznání, že při nedodržování lidských práv a v době, kdy se jimi pohrdalo, docházelo k barbarským činům, za něž se lidé, jejich skupiny, celé národy i lidstvo dodnes stydí.

Cílem všech občanů světa proto je vybudovat takové podmínky, v nichž budou lidé zbaveni existenčního strachu a nouze, budou mít zaručenu svobodu projevu i přesvědčení. K tomu je nezbytné, aby lidská práva byla chráněna zákonem. Jinak budou lidé donuceni k odboji proti tyranii a útlaku, při prosazování svých lidských práv je sami nebudou dodržovat. Svět je mnohonárodní a je v něm hodně států, proto má specifický význam rozvoj přátelských vztahů mezi národy.

OSN má v roce 2012 celkem 193 členských států (Vatikán není členem, ale mnoha aktivit se účastní). Jejich představitelé, zprostředkovaně i obyvatelé, se přihlásili k Chartě OSN, a tím potvrdili víru v základní lidská práva, v důstojnost a hodnotu lidské osobnosti, v sociální pokrok a lepší životní podmínky ve větší svobodě. Převzaly tak závazek k všeobecnému uznávání a zachovávání lidských práv a základních svobod. Státy si jsou vědomy, že stejné chápání práv a svobod má rozhodující význam pro zdárné splnění přijatého závazku.

Ochrana obyvatelstva v bezpečnostní realitě

Ochrana obyvatelstva je souborem multidisciplinárních problémů, které spojuje jediná myšlenka, otázka i úkol: Jak problém realizovat, aby ovlivnil schopnost ochránit člověka – obyvatele.

Pojem obyvatel zvýrazňuje, že člověk někde bydlí, že je ve vztahu k nějaké obci, nějakému správnímu členění, nějakému objektu. I když jde při ochraně obyvatelstva v mezním případě o život člověka, obyvatel představuje jakousi statistickou jednotku, element, z něhož je složen sociální prvek (rodina, osádka, tým, pracoviště, obec, okres, kraj, stát, unie atd.). Ochrana obyvatelstva je o tom, co je schopen obyvatel a co jsou schopny pověřené síly a prostředky sociálního prvku udělat pro to, aby při různých hrozbách, které přejdou ve skutečná ohrožení, zabránily zničení životů, omezily následky na zdraví a majetku obyvatelstva nebo na infrastruktuře, která jejich základní potřeby zajišťuje, a rovněž na životním prostředí.

Bezpečnostní realita je částí objektivní reality, vztažené k problémům bezpečnosti. Použijeme modelové vyjádření bezpečnostní reality, jak je uvedeno v dřívějších pojednáních o sekuritologii5, tj. s,t,rBR = (s,t,rB, s,t,rBP, s,t,rBS). Bezpečnostní realita je předmětem vědního oboru sekuritologie. Představuje objektivní stav, jehož vývoj jsme schopni popisovat abstraktními pojmy, zaznamenávat symbolickými zápisy a modelovat. Odlišitelné složky bezpečnostní reality jsou symbolickým zápisem jednak statického stavu, ale i dynamického vztahu mezi bezpečností a nebezpečností. Pro každý prostor, čas a účelově specifikovaný soubor informací o stavu, existuje uspořádaná entita informací. Významnou empiricky poznanou skutečností je, že uvedené složky (B, BP, BS) lze vzájemně odlišit a jako výsledek samostatného pozorování nebo analyzování popsat. Pro sjednocení popisu mohou být zvolena i společná kritéria. Třídícím hlediskem a tedy společnou vlastností pro každou trojici entity jsou prostor (s), čas (historický – th a prognostický – tp) a stav (r). Takovýchto bezpečnostních entit můžeme vytvořit prakticky nekonečné množství. Zvláštní postavení má charakteristika stavu (r), která zahrnuje i hrozby. Právě hrozby jsou hlavním důvodem k aktivitám bezpečnostní politiky (BP) a bezpečnostního systému (BS).

Bezpečnostní realita zahrnuje všechny stavy (možné i reálné), myšlenky, aktéry, vztahy, postupy, prostředí i věci, které jakýmkoliv způsobem souvisí s bezpečností a nebezpečností. To znamená, že zahrnuje:

■Co se již stalo – historii bezpečnostních událostí a stavů, což jsou minulé potencionální i reálné události, u nichž bylo předpokládáno, nebo vyžádáno bezpečnostní řešení.

■Co se může stát – potenciální bezpečnostní události a stavy, což jsou hrozby a jejich rizika, které mohou vyžadovat bezpečnostní řešení.

■Co se právě stalo a je v řešení:

•bezpečnostní události malého rozsahu jsou takové, které řeší fyzické nebo právnické osoby vlastními silami, zpravidla bez podílu bezpečnostního systému,

•mimořádné události středního rozsahu, které jsou řešeny národním bezpečnostním systémem a jednotlivci,

•mimořádné události velkého rozsahu a po nich následující bezpečnostní stavy, které znamenají rozsáhlé použití národního bezpečnostního systému,

•mimořádné události a po nich následující bezpečnostní stavy v mezinárodním rozsahu, které znamenají použití bezpečnostního systému v mezinárodním prostředí,

•mimořádné události a po nich následující bezpečnostní stavy v globálním rozsahu, které znamenají použití bezpečnostního systému v globálním prostředí.

■Indikátory bezpečnostních událostí a stavů, které zahrnují soubor poznaných dat a informací o možných projevech bezpečnostních hrozeb a jejich rizik. Indikátory mají:

•měřitelné hodnoty v podobě ničivých, geometrických, fyzikálních, chemických a biologických hodnot, statistických údajů a dat, informací, modelů, multimediálních záznamů a dokumentů,

•popisy ve formě psychologických, zdravotních, policejních, hasičských, soudních záznamů, kulturních, organizačních, ochranných nebo jakýchkoliv jiných poznatků.

■Aktéry bezpečnostních událostí jsou přírodní jevy, fyzické a právnické osoby, které se přímo nebo nepřímo na situaci podílejí. Jsou to přírodní živly oheň, voda, vzduch, země a dále skuteční jednotlivci, skupiny, prvky, struktury, které buď způsobí bezpečnostní událost, nebo ji řeší. Stát má bezpečnostní systém, jehož jednotlivé složky se podílejí na činnostech k řešení události (ozbrojené síly, ozbrojené bezpečnostní sbory, záchranné sbory a služby). Skupiny aktérů jsou:

•Ap – původci bezpečnostní událostí,

•Az – zasahující při bezpečnostní události,

•Ad – likvidující následky bezpečnostní události,

•App – pomáhající původcům,

•Apz – pomáhající zasahujícím,

•Apd – pomáhající likvidujícím,

•An – nezúčastnění.

■Nástroje aktérů bezpečnostních událostí, což jsou projevy přírodních jevů, prostředky fyzických a právnických osob, které jsou použity při bezpečnostní události. Jde zejména o:

•násilí na straně původců bezpečnostní události a kompetence bezpečnostního systému (práva a povinnosti vyplývající z právního řádu),

•řídící dokumenty (krizové a havarijní plány, plány připravenosti),

•technické a technologické prostředky (zbraně, technika, nářadí, metodiky, informační systémy, spojovací prostředky).

■Schopnosti aktérů bezpečnostních událostí, charakterizují jejich skutečnou dovednost při používání nástrojů, které jsou použity. Jde zejména o následující projevy:

•umění organizovat, vést, řídit, nebo způsobit událost, umění zasáhnout, zachraňovat a likvidovat její následky,

•dovednost používat technické a technologické prostředky,

•fyzická připravenost a odolnost,

•psychická připravenost a odolnost,

•udržitelnost při výkonu a zásahu.

■Vztahy mezi aktéry bezpečnostních událostí, které uvozují zejména bezpečnostní charakteristiku teoretických a praktických vazeb aktérů, jsou uvedeny v tabulce 1.1. Mezi těmito aktéry na straně původců, zasahujících i likvidujících a jejich pomocníků mohou existovat vztahy, které mohou být formalizovány jako:

•hierarchické,

•partnerské,

•smluvní,

•mezinárodní,

•vyšetřovací,

•trestní.

Tab. 1.1 Matice základních skupin vztahů mezi skupinami aktérů

skupiny aktérů

Ap

Az

Ad

App

Apz

Apd

An

Ap

Rp-p

Rp-z

Rp-d

Rp-pp

Rp-pz

Rp-pd

Rp-n

Az

R-z-p

Rz-z

Rz-d

Rz-pp

Rz-pz

Rz-pd

Rz-n

Ad

Rd-p

Rd-z

Rd-d

Rd-pp

Rd-pz

Rd-pd

Rd-n

App

Rpp-p

Rpp-z

Rpp-d

Rpp-pp

Rpp-pz

Rpp-pd

Rpp-n

Apz

Rpz-p

Rpz-z

Rpz-d

Rpz-pp

Rpz-pz

Rpz-pd

Rpz-n

Apd

Rpd-p

Rpd-z

Rpd-d

Rpd-pp

Rpd-pz

Rpd-pd

Rpd-n

An

Rn-p

Rn-z

Rn-d

Rn-pp

Rn-pz

Rn-pd

Rn-n

V tab. 1.1 je uvedeno celkem 49 druhů vztahů, z nichž 7 jsou vnitřní vztahy skupin aktérů, 21 je dvousměrných (zpětnovazebních). Vztah Rxx-xx je vyjádřením systémové a kombinatorické identifikace, určuje pojmenování a přesné označení vztahu podle skupin aktérů. Takto označený vztah má svou vnitřní charakteristiku, která obsahuje nějakou množinu identifikátorů, které budeme moci měřit nebo zatřídit podle stanovených kritérií.

■Bezpečnostní prostředí bezpečnostních událostí, což nejsou aktéři a jejich vzájemné vztahy, ale to zbývající, co má vliv na řešení bezpečnostní události. Má různé roviny: mezinárodní, právní, informační, společenské, ekonomické, politické, klimatické, geografické atd. Podle modelového vztahu má teoreticky vliv na průběh aktivit skupin aktérů a jejich vzájemných vztahů rovněž průnik s prostředím. Jeho vliv bude v souhrnu buď příznivý, neutrální, nebo nepříznivý pro různé vztahy.

Jak je možné znázornit ochranu obyvatelstva v bezpečnostní realitě? Ochrana obyvatelstva je součástí bezpečnostní reality (BR) v daném prostoru (s), což je např. EU, ČR, kraj, obec, ve zkoumaném čase (t) a pro konkrétní stavy (r). Je určena pro všechny možné stavy (r), které mohou odpovídat vojenským a nevojenským hrozbám, ale rovněž jiným stavům, jako je mír, obnova po krizovém stavu, cvičení. V uvedených stavech je ochrana obyvatelstva budována, obnovována, procvičována, udržována a připravována k aktivnímu použití pro krizové stavy s předpokládanou intenzitou (B). Bezpečnostní realita je výslednicí současného působení bezpečnostní politiky (BP), jako vyjádřeného souboru představ, tj. legislativy, krizových plánů, politických cílů a vytvořeného bezpečnostního systému (BS), jako sil, prostředků, technologií, tedy skutečných schopností zasáhnout ve prospěch ochrany obyvatelstva.

Ochrana obyvatelstva, lidských životů, majetků, geografických prostorů i objektů vždy v historii lidstva náležela k základním nástrojům, kterými vědomě a nevědomě projevovali svou péči i starostlivost náčelníci kmenů, později vládcové a vedoucí sociálních i státních struktur. Měla různé rozměry, různou intenzitu, ale i rozdílné důvody. V některých zemích byl do právního systému zaveden pojem ochrana obyvatelstva až ve 20. století jako určité souhrnné pojmenování pro tomu odpovídající sdružený systém nebo soubor opatření. Počátky institucionálního budování ochrany obyvatelstva ve světě, především před následky leteckých útoků, jsou zaznamenány z druhé poloviny dvacátých a první poloviny třicátých let minulého století. Vznikaly organizace ochrany obyvatelstva v řadě evropských států a byly přijímány legislativní normy, které vymezovaly jejich činnost. Ta spočívala především v prevenci před účinky vojenského (leteckého) napadení civilního obyvatelstva. Obecně se hovoří o civilní protiletecké ochraně nebo obraně.

Bezprostředně po skončení druhé světové války nastal dočasný útlum aktivit v této oblasti, potom však došlo v řadě států opět k budování organizované ochrany obyvatelstva a jejího legislativního vymezení. Přijímaná opatření směřovala k ochraně obyvatelstva pro případ války, u níž se do poloviny padesátých let předpokládalo, že bude vedená konvenčními prostředky. V dalším období pak byla zaměřená na ochranu před zbraněmi hromadného ničení. Do tohoto období spadá v řadě států masivní budování ochranné infrastruktury jako rozhodujícího způsobu ochrany obyvatelstva před napadením (Švýcarsko, skandinávské státy). Problematice ochrany obyvatelstva v zahraničí se věnuje Petr Linhart (2003) v habilitační práci „Vývoj a současný stav ochrany obyvatelstva u nás a ve vybraných státech a perspektivy dalšího rozvoje této problematiky v České republice“.

Mezinárodní prostředí při zajišťování ochrany podle humanitárního práva a mezinárodního práva válečného přivedlo k formulování čl. 61 Dodatkového protokolu k Ženevským úmluvám z 12. srpna 1949 o ochraně obětí mezinárodních ozbrojených konfliktů (Protokol I) a Dodatkového protokolu k Ženevským úmluvám z 12. srpna 1949 o ochraně obětí ozbrojených konfliktů nemajících mezinárodní charakter (Protokol II) ze dne 8. června 1977. Tam v textu o civilní obraně byly vyjmenovány humanitární úkoly pro ochranu civilního obyvatelstva před nepřátelskými akcemi a pohromami, ale také k vytvoření nezbytných podmínek pro jeho přežití. Je to základ, který byl převzatý do legislativy ČR (zákon č. 239/2000 Sb., o integrovaném záchranném systému), i když formou uvedení jen čtyř základních opatření ochrany obyvatelstva: varování, evakuace, ukrytí a dočasné přežití.

Po uvolnění mezinárodního napětí v sedmdesátých letech minulého století vznikly tendence, které začaly prosazovat možnost využít organizovanou ochranu obyvatelstva (pevné i pružné struktury, síly a prostředky, materiál, finanční zdroje předurčené pro případ války) v míru pro účely likvidace následků přírodních nebo antropogenních katastrof. Konkrétní podobu získaly tyto snahy zejména po ministerské schůzce Evropské unie v roce 1986, kde byly položeny základy pro společnou politiku EU v oblasti civilní ochrany a po přijetí Strategické koncepce NATO v Římě (listopad 1991). Ukončením studené války se změnily priority mezinárodní bezpečnostní politiky i národních bezpečnostních politik. Důraz na politické a nikoliv vojenské řešení krizové situace v mezinárodních vztazích přinesl praktické důsledky, které znamenaly všeobecné uvolnění ochrany obyvatelstva z převažující organizované přípravy na ozbrojený konflikt (civilní obrana) směrem k ochraně proti katastrofám a nouzovým situacím. Tak se stalo, že řada států zrušila nákladné pevné organizační a institucionální struktury, určené především k ochraně obyvatelstva v období války, a začala s jejich transformací a výstavbou nových bezpečnostních systémů s novými názvy. Byly určeny zejména pro ochranu obyvatelstva před přírodními a technogenními negativními vlivy v období míru s vědomím, že budou nadále využitelné i v průběhu ozbrojeného konfliktu.

Otázky ochrany obyvatelstva nejsou řešeny ve všech státech světa stejným způsobem, existuje výrazná nerovnoměrnost v přístupu jednotlivých států. Podrobným zkoumáním úrovně by se zřejmě potvrdila korelace mezi politickým zřízením, kulturou, ekonomickými a hospodářskými charakteristikami, fyzicko-geografickými, klimatickými a ekologickými podmínkami území. Ochrana obyvatelstva s vlastními rozvinutými organizačními strukturami je typická pro vyspělé demokratické státy. Naproti tomu lidnaté státy tzv. „třetího světa“, které se potýkají s chudobou, rozsáhlými epidemiemi a vytvořením základní záchytné zdravotní a sociální sítě, mají intenzitu ochrany obyvatelstva blízkou hodnotě nula. Souhrnnou charakteristikou světa je nerovnoměrný vývoj zajištění ochrany obyvatelstva a to i v částech podle Linharta (2003): každodenních událostí, katastrof a nouzových situací, ozbrojených konfliktů.

V ČR máme zákon č. 239/2000 Sb., o integrovaném záchranném systému, který v § 2, písm. e) uvádí „ochranou obyvatelstva je plnění úkolů civilní ochrany, zejména varování, evakuace, ukrytí a nouzové přežití obyvatelstva a další opatření k zabezpečení ochrany jeho života, zdraví a majetku“. To znamená, že pro účely zákona o činnosti integrovaného záchranného systému je zavedeno toto zúžené pojetí ochrany obyvatelstva.

Ochranu obyvatelstva můžeme modelovat a k tomu je využívána metoda scénářů a jednotlivé scénáře podle aktérů, vzájemných vztahů a prostředí. Významné je tvrzení, že ochrana obyvatelstva představuje strategický problém. Musejí se jí zabývat všichni aktéři v hierarchii společenského systému, ať to jsou jednotlivci, skupiny, organizace, podniky, obce, správní úřady atd. Pro opatření ochrany obyvatelstva jsou vyčleňovány finanční, hmotné i lidské zdroje, které jsou součástí veřejných i soukromých struktur.

Vztah mezi krizovým řízením a ochranou obyvatelstva

Ochrana obyvatelstva je cíl. Je průběžným i konečným stavem, kterého chceme dosáhnout při vzniku katastrof, nebezpečných, krizových, nebo nepříznivých situacích, s možnými důsledky na životy a zdraví obyvatelstva, jejich a společné majetky, nebo na naše životní prostředí.

Krizové řízení je:

■proces, který napomáhá k naplnění ochrany obyvatelstva,

■nástroj pro organizování činností obyvatelstva.

Tento nástroj používá skupina lidí, kteří jsou pověřeni řízením bezpečnostních opatření po vzniku katastrof, nebezpečných událostí a stavů. Pro charakterizování skutečných podmínek v ČR je zařazen graf na obr. 1.1. V něm je zobrazeno, že ČR měla k 31. prosinci 2011 podle podkladů Českého statistického úřadu (ČSÚ) 10 504 203 obyvatel. Jejich věková struktura podle pohlaví (ženy a muži) v jednotlivých věkových kategoriích podrobněji znázorňuje, jaký je rozsah maximálního počtu chráněného obyvatelstva. K těmto počtům je nezbytné zahrnout i cizí státní příslušníky pobývající na našem území v případě krizové situace nebo krizového stavu a rovněž jejich majetek na území ČR.

Obr. 1.1 Obyvatelstvo ČR k 31. 12. 2010 (Zdroj: ČSÚ)

Obr. 1.2 Schéma krizového řízení v ČR, úroveň ÚKŠ, ministerstva, ostatních ÚSÚ a ČNB (podle Karda, L., 2012, s. 48)

Na obr. 1.2 je schematicky zobrazena struktura krizového řízení, které je připraveno na organizování odpovídajících opatření. ČR má krizové orgány v následujících úrovních:

■jeden Ústřední krizový štáb a 25 ministerstev a ústředních správních úřadů,

■13 krajů a hlavní město Praha,

■205 obcí s rozšířenou působností a 22 městských částí Prahy,

■6248 obcí.

To znamená celkem 6515 krizových štábů ve struktuře státní správy a územní samosprávy. Dále jsou činné a připravené krizové orgány podniků, což již není státem zabezpečováno. Délka státních hranic je 2290,0 km, z toho s Rakouskem 466,2 km, s Německem 810,2 km, s Polskem 761,8 km a se Slovenskem 251,8 km. Plocha ČR je 78 867 km2 (2 % území EU).

Na obr. 1.3 je zobrazen základní legislativní rámec, který stanovuje pravidla pro ochranu obyvatelstva, krizové řízení a chování v nebezpečných situacích. Je uspořádán do roviny ústavních zákonů, zákonů o silách, které se na řešení krizových činností podílejí, a zákonů o procesech, které stanovují, jak mají být krizové situace řešeny. Výčet zákonů není úplný, věnuje se vztahu mezi ochranou obyvatelstva a krizovým řízením.

Obr. 1.3 Schéma legislativního rámce ochrany obyvatelstva a krizového řízení v ČR

Jaký je vztah mezi ochranou obyvatelstva a krizovým řízením, to z předchozích souhrnných informací a ze sémantické analýzy obou pojmů vyplývá. Krizové řízení je jedním z důležitých nástrojů ochrany obyvatelstva. Vytváří organizační kostru státem zabezpečovaného procesu účinné pomoci obyvatelstvu při situacích, které ohrožují životy, zdraví, majetek a životní prostředí. Síly a orgány krizového řízení jsou financovány z veřejných financí v souladu s rozpočtovou politikou výkonu státní správy a samosprávy.

Proč byla této problematice věnována pozornost? Velmi často je sdělována opačná logika, že ochrana obyvatelstva je jedním z opatření krizového řízení. To by však dcera nosila ve svém těle plod své matky. Sémanticky správná je formulace, že krizové řízení zajišťuje vybraná opatření ochrany obyvatelstva.

Ochrana obyvatelstva, to nejsou jen opatření, ale je to cíl politického a praktického úsilí státu, státní správy a územní samosprávy.

Literatura

JANOŠEC, J. Spojovací články bezpečnosti občana a státu. Vojenské rozhledy, 1997, 3, s. 11–18. ISSN 1210-3292.

JANOŠEC, J. Diskuze základních problémů bezpečnostní vědy. Science & Military, 2006, 2, s. 19–31, dostupný z http://www.aoslm.sk/science. ISSN 1336-8885.

JANOŠEC, J. Hrozba a riziko v bezpečnostní terminologii. Krizový management: sborník. Pardubice: Univerzita Pardubice, 2010, s. 40–52. ISBN 978-80-7395-304-1.

JANOŠEC, J. Rozdíly mezi ochranou společnosti a ochranou obyvatelstva. The Science for Population Protection, 2010, 2(1), s. 33–48. ISSN 1803-568X. Dostupný z http://www.population-protection.eu/system/files/vol2n1_janosec.pdf.

KARDA, L. Návrh modelu činnosti Krizového štábu Jihočeského kraje. (diplomová práce) České Budějovice : ZSF JČU České Budějovice, 2012, 96 s.

LINHART, P. Vývoj a současný stav ochrany obyvatelstva u nás a ve vybraných státech a perspektivy dalšího rozvoje této problematiky v České republice. (habilitační práce) Vyškov : VVŠPV Vyškov, 2003, 128 s.

LINHART, P. Některé otázky ochrany společnosti. Praha : MV GŘ HZS ČR, 2005, 93 s. ISBN 80-86640-43-4.

Zákon o zdravotnické záchranné službě, zákon č. 374/2011 Sb.

1 V České republice usnesení předsednictva České národní rady ze dne 16. prosince 1992 o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky. Ústavní zákon č. 2/1993 Sb. ve znění ústavního zákona č. 162/1998 Sb.

2 Společnost národů (anglicky League of Nations, francouzsky Société des Nations) byla mezinárodní organizace založená 28. června 1919 současně s podpisem Versailleské mírové smlouvy. Zakládajícími zeměmi byly vítězné státy Dohody (např. Spojené království, Francie) a jejich spojenci (např. Československo), původními členy z roku 1919 bylo 26 států, čtyři britská dominia a Britská Indie. Sídlo bylo ve švýcarské Ženevě, mezinárodní smírčí soud byl v nizozemském Haagu. Jedním z hlavních iniciátorů Společnosti národů byl americký prezident Woodrow Wilson. Úkolem organizace byla poválečná demilitarizace, udržení světového míru, prevence před dalšími válečnými konflikty pomocí zásad kolektivní bezpečnosti a diplomatického vyjednávání. Těmito úkoly položila Společnost národů základ široké mezinárodní spolupráci.

3 Všeobecná deklarace lidských práv byla schválena Valným shromážděním OSN dne 10. prosince 1948.

4 Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod byla sjednána v Radě Evropy jako základ regionální mezinárodně právní ochrany, podepsána v Římě dne 4. listopadu 1950.

5 Např. KORZENIOWSKI, 2008, JANOŠEC, 2006, HOFRAITER, 2006.

I

Katastrofy a hromadná neštěstí

2Základní pojmy medicíny katastrof a hromadných neštěstí – definice, historie, obsah, terminologie

Jiří Štětina

2.1Definice

Medicína katastrof (MK) a hromadných neštěstí (HN) je interdisciplinární medicínský obor, který využívá vědecké poznatky a zkušenosti ostatních oborů lékařství při mimořádných událostech (MU) v rámci záchranných, likvidačních i asanačních akcí. Praktické postupy, které byly uplatněny při HN a katastrofách (K), jak přírodních, tak civilizačních jsou analyzovány pro případ dalších MU, které lidstvo postihnou. Tento obor je založen na prognózování a přípravě postupů (algoritmů) pro nejúčinnější, nejrychlejší a nejefektivnější pomoc raněným nebo zasaženým v místě vzniku MU s jediným základním cílem: omezit ztráty na lidských životech, snížit utrpení postižených a poškození zdraví na co nejmenší možnou míru.

Kromě základních zdravotnických úkolů, tj. uplatňování urgentní zdravotnické péče, se tento obor dále zabývá:

1.Výchovou a vzděláváním pracovníků (lékařů, zdravotnických záchranářů – paramediků), kteří jsou připravování pro poskytování neodkladné péče při hromadném výskytu raněných nebo zasažených.

2.Krizovým managementem a přípravou zdravotnických sil a prostředků pro MU.

3.Spoluprací se všemi záchranářskými organizacemi, z nichž nezastupitelné postavení mají hasiči, policie, armáda a civilní ochrana, ale i řada nestátních nebo humanitárních organizací, z nichž nejvýznamnější úlohu hraje Český červený kříž.

4.Všechny jmenované organizace provádějí přípravná opatření preventivního charakteru pro předcházení vzniku a minimalizaci MU.

V odborných kruzích je v současnosti často používán termín megakatastrofa. Jako příklad lze uvést rozsáhlé povodně, zemětřesení, tsunami, tedy všechny katastrofy, při nichž jsou obrovské ztráty na lidských životech a je totálně zničena celá ekonomická infrastruktura.

2.2Historie

Historie tohoto oboru začíná v 70. letech minulého století při poskytování neodkladné péče během válečných operací. Do této doby se provádělo pouze vyprošťování raněných a transport na obvaziště, pouze v malém procentu případů se přikládalo škrtidlo na zastavení prudkého krvácení, které zavedl již v roce 1674 Morel. Teprve francouzský chirurg Jean Dominique Larrey (1766–1842), který je považován za otce přednemocniční neodkladné péče, zavedl tzv. „létající ambulanci“ pro poskytování chirurgické pomoci v blízkosti bojiště, zranění byli odváženi do stálých lazaretů až po primárním ošetření. Zavedl nosítka k přenášení raněných, doporučoval ránu včas vytnout a drénovat – tento postup nazval debridementem, zastavení krvácení považoval za samozřejmost a věděl, že pokud není rána přikryta čistým obvazem, hrozí téměř vždy ranná infekce s fatálním koncem. Válečná chirurgie tedy položila základ medicíně katastrof dnešního pojetí a MK tvoří přechod mezi civilním a vojenským zdravotnictvím.

V roce 1976 byl založen v Mohuči Klub Mainz, který si dal za cíl jediný úkol – vytvořit optimální podmínky pro vypracování organizačních, edukačních i léčebných postupů při hromadném výskytu zraněných při K a HN. Prof. Rudolf Frey inicioval myšlenku spolu s profesorem Safarem. Během následujících let byl stále větší zájem o členství v tomto klubu, který se později změnil na „Světové sdružení pro medicínu akutních stavů a hromadných neštěstí“ (World Assotiation of Emergency Disaster Medicine – WADEM).

V Evropě vznikla v roce 1991 mezinárodní společnost IMSO (International Medical Society), která se zabývá plánováním, realizací mezinárodních styků a humanitárních akcí v medicíně a farmacii při katastrofách.

Souhrnně lze tedy definovat medicínu katastrof jako učení o hromadné léčbě raněných a nemocných, včetně péče o ně, pod tlakem času a většinou s nedostatečnými prostředky.

2.3Základní pojmy

Kritický stav – nemocný je bezprostředně ohrožen na životě v důsledku selhávání základních životních funkcí (vědomí, dýchání, krevní oběh a vnitřní prostředí). Příznaky kritického stavu jsou změna barvy (náhlá bledost, cyanóza), pocení, třesavka, hypovolémie, ztráta náplně žil se vznikem hypotenze, srdeční arytmie, náhlá bolest na hrudi, náhlá změna teploty, změna reakce zornic, neklid, změna vědomí, křeče, bezvědomí, atd.

Počet nemocných, kteří jsou v kritickém stavu, je kritériem pro klasifikaci – hromadné neštěstí omezené – hromadné neštěstí rozsáhlé – katastrofa. Zatím nedošlo k ujednocení názoru co můžeme, nebo dokonce musíme považovat za HN či K. Návrh, který autoři této knihy předkládají, bude jistě vystaven subjektivní, ale i objektivní kritice. Nicméně je třeba určitý základ položit.

Neodkladná péče – zdravotní péče o nemocné v bezprostředním ohrožení života nebo ve stavu vážného poškození zdraví, kdy bez včasné adekvátní léčby by došlo ke zhoršení stavu nebo smrti. Je poskytována na místě nehody resp. onemocnění, během transportu a ve zdravotnickém zařízení. Podle místa poskytování ji dělíme na přednemocniční a nemocniční (jinak též ústavní, či lůžkovou). Sdružuje laickou první pomoc, rychlou zdravotnickou pomoc, rychlou lékařskou pomoc, resuscitační a intenzivní péči na lůžkových odděleních ARO resp. KAR nebo jednotkách intenzivní péče různých klinických oddělení. Každá výše uvedená etapa má svá odborná specifika i svoji úroveň, obecně však platí, že vynechání kteréhokoliv stupně záchranného řetězce zhoršuje konečnou prognózu kritického stavu.

Záchranný řetěz – vyjadřuje požadavek rychlosti a návaznosti péče na závažnost příhody a postižení zdraví. Vznik kritického stavu – poskytnutí neodkladné laické první pomoci – tísňové volání – neodkladná zdravotnická první pomoc – odborná neodkladná péče – resuscitační péče – transport do zdravotnického zařízení – pokračování nemocniční resuscitační nebo intenzivní péče – konečný výsledek (stabilizace základních životních funkcí, uzdravení nebo smrt).

V roce 1956 Poulsen navrhl, aby přednemocniční neodkladná péče předcházela první interdisciplinární resuscitační a intenzivní péči a okamžitě byl zaznamenán pozoruhodný výsledek – snížení počtu zemřelých v kritickém stavu. V roce 1967 Světová federace společností anesteziologů (WFSA) doporučila nové jednotné postupy neodkladné resuscitace.

Mimořádná událost – stav, při němž náhle dojde k akumulaci, úbytku nebo uvolnění určitých hmot, energie nebo sil, které působí škodlivě a ničivě na obyvatelstvo, životní prostředí, ekonomiku, materiální a kulturní hodnoty.

Živelní pohroma – neovládaná mimořádná událost vzniklá v důsledku působení ničivých přírodních sil.

Havárie – mimořádná událost vzniklá v souvislosti s provozem technických zařízení a budov nebo výrobou, zpracováním, skladováním, užitím a přepravou nebezpečných látek.

Katastrofa – náhle vzniklá mimořádná událost velkého rozsahu, kdy řešení této situace může být úspěšné jen tehdy, uplatní-li se koordinovaný postup záchranných složek pod řízením správních úřadů a obcí.

Jiné definice

Safar, zakladatel mezinárodní asociace urgentní medicíny a medicíny katastrof WADEM: Katastrofy představují krajní míru konfliktu mezi přírodou a člověkem, vedou k těžkým následkům zdravotním, morálním i materiálním. S. W. A. Gunn definuje katastrofu takto: Výsledek rozsáhlého ekologického zhroucení vztahů mezi člověkem a jeho životním prostředím. Závažná a náhle vzniklá událost, nebo i pomalu vznikající (jako např. sucho), takového rozsahu, že postižené společenství jí musí čelit mimořádným úsilím, často s vnější, nadregionální i mezinárodní pomocí.

Těmito definicemi se dostáváme k základnímu a dosud nevyřešenému problému, a to je kvantifikace, neboli jinými slovy: Kolik lidí je při katastrofě postiženo? Literární údaje, vlastní zkušenosti a zejména možnosti záchranných sborů okresů a regionů nás vedou k vyslovení čísla více než 50 postižených bez rozdílu počtu mrtvých, těžce zraněných či lehce zraněných.

Toto je nejvíce pravděpodobný počet zasažených, které lze vyprostit, ošetřit a transportovat v rámci jednoho okresu, což je v průměru hustota 100 tisíc obyvatel jednoho správního celku. Při tomto počtu postižených by pouze zcela výjimečně byla vyžádána součinnost sousedících okresů (tab. 2.1).

K číslu 50 tedy musíme směřovat všechna opatření preventivního, represivního, asanačního a renovačního charakteru.

Tab. 2.1 Srovnání klasifikace Česká republika – Spolková republika Německo

ČR

Německo

nehoda (Unfall)

2–5

2–5

hromadné neštěstí omezené

< 10

hromadné neštěstí rozsáhlé

< 50

< 100

katastrofa

> 50

> 100

Obecná charakteristika katastrofy:

■náhlý a nečekaný vznik,

■hromadné ztráty, více než 50 lidí,

■nedostatek času na rozhodování a řízení záchranných prací,

■panika a emoční stres postižených, ale i záchranných týmů,

■prodlení v zahájení léčby a odsunu,

■nedostatek personálu, prostředků, zdravotnické techniky a léků,

■nebezpečí vzniku epidemií.

Hromadné neštěstí rozsáhlé – mimořádná událost, která má za následek náhlý vznik většího počtu než 10 zraněných nebo zasažených a tento stav nejsou kapacitně schopny v daném čase řešit zdravotnická zařízení příslušné spádové oblasti. Počet zasažených však nepřekračuje číslo 50. Pro likvidaci následků HN je nezbytná aktivace poplachových, havarijních a traumatologických plánů.

Hromadné neštěstí omezené – MU postihující nejvíce 10 zraněných nebo zasažených, z nichž minimálně jeden je v kritickém stavu. Likvidace následků této MU je řešena ve spolupráci několika výjezdových skupin a posilových prostředků okresu pro transport zasažených. Traumatologické plány aktivovány nejsou.

Řešení mimořádné události – opatření, kterými se provádí záchranné, likvidační a asanační práce:

a)záchranné práce spočívají v omezení rozsahu a rizik bezprostředních účinků MU na osoby, zvířata, životní prostředí a majetek,

b)likvidační práce odstraní účinky MU v co nejkratším možném čase,

c)asanační práce – obnova ekonomické infrastruktury, životního prostředí, společenského života, materiálních a kulturních hodnot.

Souhrnně lze tedy definovat medicínu katastrof jako učení o hromadné léčbě raněných a nemocných, včetně péče o ně, pod tlakem času a většinou s nedostatečnými prostředky.

3Klasifikace katastrof a hromadných neštěstí

Vladimír Dymák

Katastrofa (z řeckého kata-strofé – zvrat, převrat, zničení) je událost, která nastává v důsledku lidské nebo přírodní činnosti a ničivě postihuje přírodu nebo společnost. Jde o nečekanou událost velkého rozsahu, která negativním způsobem pozměňuje předchozí stav prostředí. Podle definice Interpolu ji charakterizuje buď velký počet lidských obětí, nebo rozsah škod, který není možné zvládnout běžnými a místními prostředky.

Podle důsledků rozlišujeme katastrofy ekologické a katastrofy humanitární. (Tyto skupiny se ovšem mohou vzájemně prolínat.)

Ekologická katastrofa je stav, kdy se do ekosystému dostává cizorodá látka, která má devastující účinek na zdejší život. Může být vyprovokována chemickou látkou, invazivním druhem, či změnou výchozích podmínek zásahem člověka (např. stavbou přehrady). Mezi nejznámější biologické katastrofy patří únik ropy do moře, která devastuje velká území pobřeží.

Humanitární katastrofa nastává tehdy, když je ohrožen život, zdraví, nebo bezpečnost velké skupiny lidí.

Podle příčiny vzniku rozlišujeme katastrofy přírodní a katastrofy antropogenní (způsobené člověkem). O přírodní katastrofě hovoříme tehdy, není-li její příčinou činnost člověka a člověk nemůže její vznik nijak ovlivnit.

O katastrofě způsobené člověkem hovoříme tehdy, je-li tento děj vyvolán přímou činností člověka. V poslední době je těžké v některých případech rozlišit, má-li katastrofa čistě přírodní původ, nebo je-li její prapříčina v lidském ovlivňování přírody. Mám zde na mysli globální oteplování, klučení deštných pralesů, zamořování vod i ovzduší jedovatými látkami a podobně.

Rozdíl mezi katastrofou a hromadným neštěstím spočívá v kvantitě postižených a různorodosti vyvolávajících mechanismů. Počet postižených není stanoven, někteří autoři však doporučují za hromadné neštěstí považovat události postihující 5 a více osob.

Klasifikaci katastrof obsahuje tabulka 3.1.

Tab. 3.1 Klasifikace katastrof

naturogenní (přírodní)

abiotické (neživá příroda)

dlouhotrvající sucho

zemětřesení

sopečná činnost

tsunami

záplavy, povodně

narušení ekologické rovnováhy

naturogenní (přírodní) –

pokračování

biotické (živá příroda)

epidemie

epizootie

epifytie

přemnožení (škůdců, parazitů)

antropogenní (lidská činnost)

technogenní (průmyslové havárie)

požáry, výbuchy

havárie jaderné elektrárny

blackout

velké dopravní nehody

narušení kritické infrastruktury

sociogenní interní (vnitrostátní společenské krize)

terorismus

občanské nepokoje, stávky

zvýšená migrace

náboženské konflikty

sociogenní externí (mezinárodní ozbrojený konflikt)

chemické zbraně

nukleární zbraně

hospodářský útlak

agrogenní (monokulturní výroba)

degradace půd

znečištění vodních toků

narušení původní ekologické rovnováhy krajiny

3.1Přírodní katastrofy

3.1.1Katastrofy probíhající v rámci činnosti Země

Katastrofy vznikající činností zemské kůry

Nejsilnějšími a nejděsivějšími projevy vnitřní činnosti zemské kůry jsou zemětřesení a sopečná činnost. Hnacím motorem těchto dějů je šíření tepla (termický ohřev) ze zemských hlubin, tzv. „magmatických krbů“. Toto teplo vyvolává pohyb kontinentů po polotekuté vrstvě zemského pláště, ty do sebe vzájemně narážejí, což vyvolává horotvorné procesy. Tyto procesy jsou velmi pomalé, zachytitelné pouze moderními, velmi přesnými přístroji a dlouhodobými měřeními. Kontinentální desky se také podsouvají jedna pod druhou, tím dochází k hromadění obrovských sil, které se čas od času uvolní a vyvolají zemětřesení různé síly.

Na celém světě dochází k velkému množství malých či větších zemětřesení prakticky denně. Člověk se dnes zabydluje i v místech, kde se tyto jevy vyskytují ve zvýšené míře, a protože předpovědět přesné datum katastrofy tohoto typu je velmi těžké, až nemožné, dotýká se působení těchto sil stále většího počtu lidí. Ohrožuje je nejen na majetku, ale hlavně na zdraví a dokonce i na životě. Popis typických účinků zemětřesení různých magnitud je uveden v tabulce 3.2, soupis nejničivějších zemětřesení, co do počtu obětí uvádí tabulka 3.3.

Stejné síly vyvolávají sopečnou činnost v místech zeslabené zemské kůry, to znamená zejména na oceánském a mořském dně.

Tab. 3.2 Popis typických účinků zemětřesení různých magnitud

popis zemětřesení

Richterova magnituda

účinky zemětřesení

četnost výskytu

velmi malé

2,0–2,9

většinou nepocítitelné

asi 1000 denně

malé

3,0–3,9

často pocítitelné, nezpůsobuje škody

asi 50 000 za rok

slabé

4,0–4,9

citelné třesení věcí v domě, nevýznamné škody

asi 6000 za rok

střední

5,0–5,9

u správně postavených budov jen drobné škody, u ostatních větší škody v malé oblasti

asi 800 za rok

silné

6,0–6,9

může ničit až do vzdálenosti 100 km od epicentra

asi 120 za rok

velké

7,0–7,9

vážné škody ve velkých oblastech

asi 18 za rok

velmi velké

8,0 a více

vážné škody do vzdálenosti stovek km od epicentra

asi 1 za rok

velmi velké

9,0 až 9,9

může způsobit ještě vážnější škody a působí na tisíce kilometrů

1 zhruba za 20 let

masivní (super)

10,0+

nikdy nebylo zaznamenáno, možnost planetárních škod

četnost neznámá (nezaznamenáno), není jisté, zda je vůbec možné

Velmi velká zemětřesení jsou zaznamenána v průměru jednou ročně. Nejsilnější zatím zaznamenané zemětřesení bylo Velké chilské zemětřesení 22. května 1960, které mělo sílu 9,5 Richterovy škály.

Tab. 3.3 Deset nejničivějších zemětřesení od roku 1900 podle počtu obětí

rok

lokalita

počet obětí

stupeň zemětřesení podle Richterovy stupnice

2004

Sumatra

283 106

9,1

1976

Tang-šan (Čína)

255 000 (neoficiálně)

7,5

1920

Haiyuan Ningxia (Čína)

200 000

7,8

1923

Kanto (Japonsko)

142 800

7,9

1948

Turkmenistán

110 000

7,3

2005

Pakistán

86 000

7,6

1908

Messina (Itálie)

72 000

7,2

1970

Peru

70 000

7,9

1990

západní Írán

40–50 000

7,0

Katastrofy vznikající činností zemské hydrosféry

Je všeobecně známo, že moře a oceány pokrývají asi tři čtvrtiny zemského povrchu. Proto je přirozené, že děje a procesy, které v nich neustále probíhají, ovlivňují celý zbytek světa. Některé účinky činnosti moří a oceánů jsou velmi pomalé, např. příbojové vlny naráží stovky a tisíce let na pobřeží, tím jej rozrušují a neustále ukusují. To pomalu ale jistě působí i na život lidí žijících na pobřeží. Úbytek pevniny ohrožuje jejich domovy a nutí je pobřeží opustit (dochází až k destrukci domů, které agresivní příboj podemele). Dalším projevem je kombinace vlnění a silného větru, to s sebou přináší zaplavování příbřežních plošin i celých plochých ostrovů v Pacifiku mořskou vodou. Pokud k tomu dojde za přílivu, škody se násobí.

Nejstrašnější katastrofou, které na mořích vznikají, jsou vlny tsunami. Tyto vlny se šíří velkou rychlostí na obrovskou vzdálenost. Nejčastější příčinou tsunami jsou zemětřesení pod hladinou oceánů, čím silnější zemětřesení je a čím větší je výška vodního sloupce nad místem vzniku, tím větší je pravděpodobnost vzniku tsunami i jeho intenzita a rychlost šíření. Zatímco zaznamenatelnou vlnu vyvolá zemětřesení o síle od 6,5 stupně Richterovy stupnice, otřesy o síle větší než 7,3 stupně, způsobí tsunami vždy. Převážná většina těchto vln připadá na Tichý oceán. Nejvíce jich vzniká v hlubokomořských příkopech tzv. Ohnivého kruhu, který tvoří oceánská Pacifická litosférická deska, podsouvající se pod sousedící kontinentální desky. Zemí, která nejvíce trpí vlnami tsunami, je Japonsko. To také dalo vlně dodnes používaný název. Další velmi postiženou oblastí je Indonésie v Indickém oceánu, kde se vyskytují častá zemětřesení, která jsou vyvolávána subdukcí (podsouváním litosférických desek) v Jávském (Sundském) příkopu. Riziko tsunami hrozí v podstatě všem přímořským oblastem světa. Je to způsobeno tím, že tsunami se může šířit na obrovské vzdálenosti, v některých případech oběhne i celou Zeměkouli. Na volném moři často není vlna ani zaznamenatelná, nebo se projevuje jen velmi málo, přestože se na něm pohybuje rychlostí až 800 km/h. Narazí-li však na pobřeží, její rychlost klesá třením o dno a zároveň roste její výška. Obecně platí, že strmé pobřeží vlnu zvedne, ale zároveň se tříští, takže se nedostane daleko do vnitrozemí. Naopak u mírnějších břehů se vlna tolik nezdvihne, ale také nezpomalí. Potom má tendenci dostat se hluboko do vnitrozemí a tam škodí dvakrát, jednou při samotném úderu, podruhé při návratu vody zpět do moře. Samotný mechanismus úderu tsunami je takový, že nejprve dojde k ústupu hladiny od pobřeží, poté přichází první vlna, která obvykle nebývá tou nejsilnější. Za první vlnou však přicházejí v intervalech 10 až 45 minut další, které mohou být mnohem vyšší, silnější a zkázonosnější.

Tsunami mohou být vyvolány také sesuvy půdy nebo ledovců do velkých vodních ploch, nejen oceánů a moří, ale i velkých jezer či přehrad. Dalšími příčinami vln tsunami jsou erupce sopek na pobřeží velkých vodních ploch, nebo výbuchy podvodních sopek. Dále mohou být vyvolány dopadem meteoritů do oceánu.

Například 26. srpna 1883 vybuchla sopka na indonéském ostrově Krakatoa, vniknutí mořské vody do sopouchu sopky způsobilo rozmetání celého ostrova. Při erupci vznikla vlna tsunami vysoká 35 m, která zasáhla blízké obývané ostrovy Jáva a Sumatra. Při této katastrofě utonulo 36 000 lidí. Výbuch zároveň vyvolal nejsilnější zvuk v dějinách lidstva. Byl tak silný, že byl slyšet až na vzdálenost 3620 km od sopky.

Dne 9. října 1963 způsobily týdenní lijáky v italských Alpách zřícení promočené části hory Toc (270 milionů kubických metrů půdy) do přehradního jezera dlouhého 6,5 km. Vzniklá vlna, vysoká 100 m, se přelila přes přehradní hráz a zalila několik vesnic. Odhad počtu mrtvých se pohybuje mezi 1800 až 2500 osob.

V dějinách Země se objevily i megatsunami, což jsou mnohem větší a silnější vlny než klasické tsunami a i na volném moři mají podobu velké vlny. Mohou vzniknout dopadem meteoritů, nebo sesuvem velkého množství zeminy do vody. Například 9. července 1958, v zátoce Lituya na Aljašce, způsobil sesuv 300 milionů m³ horniny do vody během zemětřesení o síle 7,7 Richterovy škály vlny, které dosáhly do výšky 530 metrů nad obvyklou hladinu moře. Výběr nejničivějších vln tsunami za posledních 20 let je uveden v tabulce 3.4.

Tab. 3.4 Výběr nejničivějších vln tsunami za posledních 20 let

datum

událost

12. prosince 1992

zemětřesení o síle 6,8 Richterovy škály doprovázené vlnami tsunami si na indonéském ostrově Flores vyžádalo na 2500 mrtvých

12. července 1993

třicetimetrová vlna tsunami vyvolaná zemětřesením řádila na japonském ostrově Okuširi; přes ٢00 mrtvých; zničeno město Aonae

17. července 1998

na severozápadním pobřeží Papuy-Nové Guineje připravily tři vlny o život více než 2000 lidí

26. prosince 2004

otřesy o síle 9,15 Richterovy škály s epicentrem u indonéského ostrova Sumatra vyvolaly mohutné vlny tsunami, které zpustošily pobřeží států jihovýchodní Asie; jedna z největších přírodních katastrof v historii lidstva si vyžádala asi 229 360 obětí, včetně osmi Čechů

17. července 2006

zemětřesení o síle 7,7 Richterovy škály v Indickém oceánu vyvolalo dva metry vysokou přívalovou vlnu tsunami, která pak zasáhla Jávu; postiženo bylo více než 100 000 lidí; zahynulo nejméně 668 osob

29. září 2009

zemětřesení a následná vlna tsunami si na obou souostrovích Samoa v Tichém oceánu vyžádaly nejméně sto obětí

Lidský osud a život však neovlivňují jen moře a oceány. Lidé se odjakživa usazovali v blízkosti řek, které jim poskytovaly obživu a hlavně vodu na pití. Lidé uměli řeky využívat i jako dopravní cestu. Je však pravda, že řeka neposkytovala jen své „služby“, ale uměla, a stále umí, být lidem a jejich majetku nebezpečná. I v dnešní době staví lidé své příbytky v blízkosti vodních toků, bohužel však i v nejméně vhodných místech – záplavových oblastech. Při náhlém a velkém vzedmutí hladiny pak dochází ke škodám na majetku, zdraví i životech.

Povodně mohou vznikat několika způsoby – rychlým táním sněhu nebo po přívalových či dlouho trvajících deštích. Další příčinou může být protržení hrází rybníků nebo přehrad, tedy havárie na vodním díle, dále nouzové řešení kritické situace na vodním díle; v tomto případě hovoříme o zvláštní povodni. Velká voda s sebou pak může nést splavenou zeminu, ta se usazuje ve velkém množství, a to má pak za následek zvedání hladiny. Voda může rovněž unášet stromy, větve, prkna a další plaveniny, které mohou vytvořit přirozenou hráz. Ta zadrží velké množství vody a posléze nevydrží a protrhne se. Následná vlna má velký ničivý potenciál. Povodním také nahrává neuvážená lidská činnost; například kácení lesů a scelování polí (odstraňování remízů, jezírek apod.), což snižuje přirozenou retenční schopnost krajiny (schopnost zadržovat vodu). Tato schopnost krajiny je také snižována narovnáváním a meliorováním vodních toků nebo budováním velkých betonových a asfaltových ploch. Nebezpečí také vyplývá z nevhodného budování liniových staveb (silnice, železnice), které vodu nejprve zadrží a poté, po destrukci, vyvolávají nové záplavové vlny.

Katastrofy vznikající činností zemské atmosféry

Zemská atmosféra je vrstva plynů obklopujících planetu Zemi, udržovaných na místě zemskou gravitací. Atmosféra chrání život na Zemi díky tomu, že absorbuje ultrafialové sluneční záření, zahřívá povrch Země zadržováním tepla (skleníkový jev) a vyrovnává teplotní rozdíly mezi dnem a nocí.

Právě rozdíly teplot a tlaků vzduchu mezi dvěma body na Zemi vyvolávají větší či menší přesuny vzdušných hmot. Přesun těchto hmot není možné s předstihem přesně předpovědět. Proto dlouhodobé předpovědi počasí jsou pouze orientační a je třeba je brát s určitou rezervou.

Nejpřesnější jsou pochopitelně předpovědi krátkodobé, na dobu kratší než 1 den (letecké předpovědi, výstrahy), jejichž součástí je tzv. nowcasting, což je předpověď na 0–2 hodiny.

Krátkodobá předpověď počasí se vydává na období 2–3 dny dopředu a tyto předpovědi jsou relativně přesné.

Střednědobá předpověď počasí je zpravidla na období 3 až 15 dnů dopředu a celá předpověď je už více o pravděpodobnosti. Dlouhodobá předpověď počasí se vydává na období 15 dnů a déle dopředu. Tyto předpovědi počasí jsou však jen o pravděpodobnosti.

Vzdušné proudění může přinášet nejen „požehnání“ v podobě spásných dešťů, ale i zkázu v podobě náhlých prudkých přívalových dešťů, dlouhodobých vydatných dešťů nebo naopak dlouhodobého sucha. Za vše může světový oceán, ten je kotlem, ve kterém se „vaří“ počasí. Příkladem může být jev zvaný El Niňo (španělsky dítě), který se rodí ve vodách Tichého oceánu u břehů Jižní Ameriky a ovlivňuje počasí v celé oblasti jižní polokoule.

Jak ukazuje tabulka s Beaufortovou stupnicí (tab. 3.5), vítr o rychlosti proudění vzduchu nad 20 m/s má již ničivou sílu a začíná škodit na majetku a ohrožuje i lidi na zdraví a na životě. Člověk se udrží na nohou do rychlosti proudění vzduchu 36 m/s. Při rychlost 44 m/s již může být člověk nesen vzduchem, což pro něho může mít fatální následky.

Tab. 3.5 Beaufortova stupnice síly větru podle rychlosti od vánku po orkán

vítr

m/s

km/h

na souši

0

bezvětří

< 0,5

< 1

kouř stoupá kolmo vzhůru

1

vánek

1,25

1–5

směr větru poznatelný podle pohybu kouře

2

větřík

3

6–11

listí stromů šelestí

3

slabý vítr

5

12–19

listy stromů a větvičky v trvalém pohybu

4

mírný vítr

7

20–28

zdvihá prach a útržky papíru

5

čerstvý vítr

9,5

29–39

listnaté keře se začínají hýbat

6

silný vítr

12

40–49

telegrafní dráty sviští, používání deštníků je nesnadné

7

mírný vichr

14,5

50–61

chůze proti větru je nesnadná, celé stromy se pohybují

8

čerstvý vichr

17,5

62–74

ulamují se větve, chůze proti větru je normálně nemožná

9

silný vichr

21

75–88

vítr strhává komíny, tašky a břidlice ze střech

10

plný vichr

24,5

89–102

vyvrací stromy, působí škody na obydlích

11

vichřice

29

103–116

působí rozsáhlá pustošení

12

orkán

30

> 117

ničivé účinky (odnáší střechy, hýbe těžkými hmotami)

▶

K nejčastějším atmosférickým poruchám v ČR, mimo dešťů, patří vichřice a sněhové kalamity. Zaznamenali jsme však již i orkán. Nejprve to byl Kyril (18. a 19. ledna 2007), který zasáhl rozsáhlé území od Velké Británie, přes Francii, Nizozemí, Německo, Dánsko, Polsko a Českou republiku, až po Ukrajinu a Rusko. Průměrná rychlost větru dosahovala v Čechách 15 až 20 metrů za sekundu (54 až 72 kilometrů za hodinu). Ojediněle vítr překonal i hranici 45 m/s (162 km/h). V Praze-Karlově naměřili v nárazech 45 m/s (162 km/h), ve Fichtelbergu v Krušných horách 51 m/s (184 km/h). Meteorologická stanice na polské straně Sněžky oznámila dokonce údaj 60 m/s (216 km/h). Později zasáhl Českou republiku orkán Andrea (5. ledna 2012). Ten se pohyboval rychlostí až 130 km/h, na Sněžce dokonce 162 km/h. Orkán s sebou přinesl husté sněžení, tvorbu sněhových jazyků a špatnou viditelnost, což značně komplikovalo dopravu nejen na pozemních komunikacích. Dalším nebezpečím při kalamitách je uváznutí osob ve vozidlech na neprůjezdných komunikacích. To ohrožuje jejich životy a zároveň uvízlé automobily ztěžují práci silničářům, kteří se snaží komunikace uvolnit.

Naopak dlouhodobé deště mohou vyvolat nejen záplavy, ale i sesuvy podmáčených svahů, které potom ohrožují lidi, domy i komunikace. V květnu 2010 došlo v okolí hory Gírová, na česko-slovensko-polském trojmezí, na katastrálním území obce ČR Bukovce, k dosud největšímu zaznamenanému sesuvu půdy na našem území. Téměř 30 hektarů lesa se během čtvrtka 20. května sesunulo ze svahu a ještě i v následujících dnech byl tento svah stále v pohybu. Příčinou sesuvu byla kombinace vydatných srážek a skalnatého podloží, na kterém jílovitá půda funguje jako skluzavka. Tomu často napomáhají i neuvážené lidské zásahy do zemské kůry, jako je například vylámaný zářez pro silnici jdoucí po vrstevnici, masivní odlesňování svahů a podobně.

Vzdušné proudění může také přinést nad velké území suchý a horký vzduch. To má pak za následek dlouhodobé sucho, vysychání studní, ztrátu úrody na polích a také větrnou erozi půdy. Vítr pak zvedá obrovské množství prachu a unáší jej i na značné vzdálenosti. Ve 30. letech 20. století způsobila série katastrofických prachových bouří obrovské ekologické a zemědělské škody v amerických a kanadských prériích. Příčinou bylo dlouhodobé používání nevhodných zemědělských postupů. Úrodná půda Velkých planin byla obnažena díky odstraňování trávy při orbě. Během období sucha půda vyschla a změnila se v prach. Ten byl následně v obrovských mračnech unášen východním směrem. Výsledkem bylo občasné zatemnění oblohy po celou dobu postupu mračen směrem na Chicago a další velká města východního pobřeží. Většina půdy byla odváta do Atlantického oceánu. Tato ekologická katastrofa způsobila hromadný odchod lidí z Texasu, Arkansasu, Oklahomy a okolních států Velkých plání, přičemž zůstalo téměř 0,5 milionu Američanů bez domova. Mnoho Američanů se přemístilo západně, zatímco Kanaďané utíkali do městských oblastí východní části země. Dvě třetiny rolníků v Saskatchewanských prériích byly závislé na pomoci úřadů. Jiní onemocněli a umírali na zápal plic a následky hladovění. Toto území bylo následně nazváno „Dust bowl“ (přeneseně Prašný kraj).

3.1.2Katastrofy způsobené biosférou

Život na Zemi se vyvíjel od bakterií a sinic přes nahosemenné a krytosemenné rostliny, bezobratlé živočichy, ryby, obojživelníky, plazy, ptáky a savce až k člověku. Řády a kmeny vznikaly a zanikaly, přizpůsobovaly se podmínkám – zánik slabších a přežívání silnějších. Některé rostlinné i živočišné druhy se nezměnily miliony let, například hmyz, mechy, jinan, koráli, a přesto prosperují. Vkrádá se tedy myšlenka, jak dlouhá bude „čára života“ pro druh Homo sapiens sapiens? Odpověď je zdánlivě jednoduchá – záleží hlavně na nás samotných, jak rozumně se budeme chovat.

Už od nepaměti útočí na lidstvo nepřeberné množství virů a bakterií. Nemoci kosily celé generace našich předků, ať už to byly neštovice a mor v „dávných dobách“, nebo antrax, španělská chřipka, Ebola, ptačí chřipka, AIDS a další v dnešní době. Mnoho lidí zemřelo vlivem zavlečení nemocí do oblastí, kde obyvatelstvo nemá obranné látky. Stávalo se to zejména při obchodních, objevitelských nebo válečných výpravách Evropanů do Ameriky, Tichomoří a dalších částí Země. Z Číny do Evropy a na Střední východ byl zase v polovině 14. století zavlečen na obchodních lodích mor. Ve velmi krátké době zemřelo až 25 milionů lidí. To bylo (nejen) na počet tehdy žijících lidí obrovské množství.

V dávných dobách se nemoci šířily po světě mnohem pomaleji než dnes. V současnosti se vlivem globalizace „zmenšuje svět“. Stačí ráno nasednout na letadlo a večer už je člověk na druhém konci světa. To s sebou nese velké nebezpečí rychlého šíření různých infekčních nemocí.

Rovněž vývoj mutantů v tajných laboratořích a různé experimenty s viry přinášejí nebezpečí úniku těchto mutantů a virů, proti kterým lidstvo nemá žádné obranné látky.

Dalším velkým problémem je možnost mutací původců nemocí vlivem kosmického záření při cestách družic a raket kosmickým prostorem. Po přistání družic zpět na Zemi je nutné, aby přístroje prošly důkladnou očistou a karanténou.

Mnoho katastrof může vznikat, a také vzniká, přemnožením některých druhů rostlin v prostředí, do kterého nepatří. Řada rostlin se totiž šíří prostřednictvím svých semen po celém světě. Ať už „pomocí“ ptáků, vzduchem, po vodě, nebo i přičiněním lidí (vědomě, s lodním nákladem, automobilovou nebo leteckou dopravou). Dostává se do prostředí, ve kterém nemá přirozenou konkurenci a z rostlinného vetřelce se stává dominantní rostlinou ve společenstvu. Původní rostliny utlačuje až do vyhynutí a zmenšuje tím druhovou pestrost v daném teritoriu. Tyto změny mohou mít (mají) negativní vliv i na původní živočichy, kterým ubývá jejich přirozená potrava, a proto z postižené oblasti postupně mizí a jsou nahrazováni jinými, nepůvodními druhy. Negativní dopad mají tyto změny v životním prostředí i na život člověka. Jako příklad může sloužit vodní hyacint, původně okrasná rostlina, která se stala metlou vodní dopravy na mnoha řekách v Africe, USA, Austrálii a na Novém Zélandu. Při snaze o odstranění porostu z hladiny řeky sekáním kombajny, dochází paradoxně k množení rostliny „řízkováním“. Mnohde jsou porosty hyacintu tak husté, že prakticky znemožňují vodní dopravu. Přísnou kontrolou na hranicích se některé země snaží zabránit zavlečení cizích rostlin do jejich země. Příkladem mohou opět být Austrálie a Nový Zéland.

Katastrofy způsobené rostlinami měly dokonce vliv na migraci lidí. V letech 1845 až 1849 zavinila plíseň bramborová v Irsku smrt několika milionů lidí a byla příčinou vystěhovalecké vlny do USA.

Katastrofy mohou být způsobeny také nižšími a vyššími živočichy mimo člověka. V Austrálii způsobilo přemnožení králíka divokého (Oryctolagus cuniculus) obrovskou ekologickou katastrofu. Je tam řazen mezi nejnebezpečnější invazní druhy vůbec. Působí zde obrovské škody na původní vegetaci. Hromadné spásání této vegetace obrovským množstvím králíků připravuje dobytek a původní býložravce o potravu. Zbavením půdy ochrany porostem vede také k rozsáhlé erozi úrodné půdy a k jejímu splachu. Krajina se rychle mění v poušť a to pociťují zejména zemědělci, kteří počítají ztráty na úrodě, v přepočtu na koruny, v řádech miliard. Přemnožení králíků má osudový dopad na domácí faunu, která nemá šanci v jejich konkurenci obstát. Přestože snaha o regulaci králičí populace stojí australské občany obrovské sumy peněz, byly zatím veškeré snahy člověka o omezení počtu králíků marné. Měly dokonce nežádoucí vedlejší následky. Regulace stavů pomocí predátorů vedla k přemnožení těchto dravců, což mělo za následek další devastaci původních živočišných druhů. Zbytečnou se ukázala i stavba nejdelšího plotu na světě. Než byl dokončen, bylo za ním již tolik králíků, že plot ztratil smysl. Neuspěly ani pokusy s jedy, pastmi a cíleným lovem. Ani pokusy s vysazením viru, který měl králíky vyhubit, nebyly úspěšné. Přesto vědci vyvíjejí další prostředky v naději, že se jim podaří problém přemnožení králíka divokého v Austrálii vyřešit.

3.1.3Katastrofy způsobené člověkem (antropogenní)

Člověk si svou činností podmaňuje přírodu, přetváří ji a ovlivňuje její funkci a podobu. Veškerou svou činnost směřuje k uspokojení svých sobeckých zájmů a pro naplnění svých potřeb. Asi do poloviny 19. století lidstvo žilo v souladu s přírodou a spotřebovávalo k uspokojení svých potřeb jen velmi málo energie, kterou získávalo hlavně spalováním přiměřeného množství fosilních paliv.

S průmyslovou revolucí a prudkým růstem výroby všeho druhu se zásahy do pozemského životního prostředí znásobily. Lidská potřeba a spotřeba energie dále rychle rostla a ve 20. století se navýšila dokonce řádově. Člověk začal rozvíjet a neustále zvyšovat těžbu nerostů, budovat velké stavby a rozšiřovat průmyslovou výrobu, čímž velmi zatěžuje a ohrožuje životní prostředí a nakonec i svoji vlastní existenci. Tu ostatně ohrožuje i svým chováním vůči sobě samému. Důkazem jsou údaje uvedené v tabulce 3.6.

Ruku v ruce s rozvojem průmyslové výroby a zlepšováním životních a ekonomických podmínek obyvatel, hlavně v rozvojových zemích, přichází populační exploze. Populační explozí nazýváme rychlý, až skokový, nárůst počtu lidí v dané oblasti, potažmo na celé Zemi. Vlivem zkvalitňování lékařské péče se snižuje lidská úmrtnost, současně si národy v rozvojových zemích nadále zachovávají vysokou porodnost, a to vede k prudkému nárůstu lidské populace na daném území.

Tab. 3.6 Příklady úbytku počtu obyvatel na Zemi od počátku 18. století do roku 2000 vlivem sociálních nepokojů a válek

letopočet

událost

počet obětí

1702–1704

hladomor v Indii

10 000 000

1700–1800

válečné oběti celkem

7 000 000

1803–1815

napoleonské války

2 800 000

1850–1865

povstání v Číně

10 000 000

1876–1879

hladomor v Asii

15 000 000

1800–1900

válečné oběti celkem

19 400 000

1914–1918

první světová válka

10 000 000

1932–1934

kolektivizace v Rusku

5 000 000

1939–1945

druhá světová válka

60 000 000

1941–1945

genocida Židů

6 000 000

1959–1961

hlad v Číně

30 000 000

1967–1970

válka v Biafře (dočasný státní útvar na jihovýchodě Nigérie)

2 000 000

1975–1979

genocida v Kambodži

2 000 000

Na počátku našeho letopočtu byl počet obyvatel na Zemi 200 až 230 milionů a trvalo šestnáct století, než se lidská populace zvětšila na půl miliardy. K nárůstu počtu lidí na 1 miliardu stačilo už jen 200 let a za dalších 100 let (v roce 1930) dosáhl počet obyvatel naší planety 2 miliard. K růstu populace ze 2 na 4 miliardy potřebovalo lidstvo již pouhých 45 let. Ve vysoce průmyslových zemích se sice růst populace snížil na pouhých 0,6 % a v některých zemích se dokonce zastavil, v rozvojových zemích však stále ještě dosahuje v průměru přes 2 %. Kolik času bude tedy lidstvo potřebovat k tomu, aby dosáhlo počtu 8 miliard? Napoví tabulka 3.7.

Tab. 3.7 Vývoj počtu obyvatel Země (v mld. osob)

rok

1930

1960

1975

1987

1999

2011

počet obyvatel

2,00

3,00

4,00

5,00

6,00

7,00

Zvyšující se počet obyvatel vytváří tlak na potravinové zdroje, zásoby pitné vody, zemědělskou půdu i na životní prostor. Tato skutečnost je jedním z důvodů k migraci (pohyb obyvatelstva, při němž dochází ke změně bydliště uvnitř nebo přes hranice libovolné administrativní jednotky) velkých skupin lidí, což má značné ekonomické, kulturní a populační důsledky. Ve světovém měřítku lze také říci, že jde o pohyb lidí z chudého Jihu na bohatý Sever. Důvodem je nerovnoměrné rozložení přírodního bohatství na Zemi.

Po druhé světové válce se daly do pohybu miliony lidí. Důvody jejich pohybu byly různé. Někteří byli donuceni k odchodu ze svých původních domovů politickými nebo náboženskými okolnostmi, některé vedly k odchodu důvody ekonomické. Jen z tehdejšího Československa odešlo v letech 1948–1989 do celého světa okolo 560 000 obyvatel. V šedesátých letech přišly z bývalých kolonií do mateřských zemí statisíce vystěhovalců. Do západních zemí přicházeli lidé různého náboženství a na různé kulturní úrovni. Protože většina přistěhovalců z kolonií neměla potřebnou kvalifikaci a vzdělání, byli zařazováni na nekvalifikovaná místa, většinou bez možnosti dalšího odborného růstu. Lidé s sebou přinášeli své náboženské a kulturní zvyky, mnohdy velmi odlišné od kultury a zvyků původních obyvatel, a to vedlo k problémům s jejich začleněním do většinové společnosti. Tyto problémy přetrvávají dodnes a stále se vyostřují. Velká vstřícnost bývalých koloniálních zemí k občanům svých bývalých kolonií se jim dnes začíná nevyplácet. Příkladem mohou být například nepokoje ve Francii v roce 2005 (zdroj: Wikipedie). Byla to rozsáhlá série zpočátku neorganizovaných násilných akcí ve Francii během října a listopadu 2005. Nepokoje vypukly ve čtvrtek 27. října po náhodné smrti dvou nezletilých mladíků z přistěhovaleckých rodin z pařížského předměstí Clichy-sous-Bois v departementu Seine-Saint-Denis severovýchodně od Paříže. 8. listopadu musel být vyhlášen na některých územích výjimečný stav, který byl postupně prodloužen až na tři týdny. Za 21 nocí bylo zapáleno 9193 automobilů, zatčeno 2921 lidí a zraněno 56 policistů. V plamenech se ocitla řada obchodů, škol, garáží, továren, policejních stanic a dalších objektů. Další podobné nepokoje proběhly v letech 2010 a 2012. Všechny vznikly na předměstích velkých měst, která jsou plná mladých lidí bez výhledu na dobrou práci a zařazení do společnosti. Často se jedná o děti přistěhovalců, převážně ze severní Afriky.

K podobným incidentům došlo a dochází i v dalších západních zemích (Velké Británii, Spolkové republice Německo ad.). Německá kancléřka Angela Merkelová prohlásila v roce 2010 (zdroj: Reuters, BBC), že německý pokus vytvořit multikulturní společnost totálně selhal.

Nejen špatná ekonomická situace přistěhovalců vyvolává jejich konflikty s většinovou společností. Příčinou nepokojů jsou i náboženské rozdíly, které vyvolávají napětí a nepokoje v Evropě (Německo, Francie, Belgie) i v jiných částech světa (USA, Egypt, Nigérie a další země). Nemusí jít vždy o konflikt mezi většinovou společností a přistěhovalci, může to být konflikt mezi náboženskými skupinami, jednotlivými kmeny či národy žijícími na stejném území již po dlouhou dobu. Konflikty tohoto druhu vedou i k válkám, které vyvolávají další migrační vlny. Podle nové zprávy o počtu migrantů evidovaly úřady ke konci roku 2011 v celém světě 42,5 milionu nových uprchlíků, což je nejvíc za posledních 11 let. Z toho 15 milionu lidí překročilo hranice do ciziny, dalších téměř 900 000 je žadatelů o azyl a 26 milionů se stalo uprchlíky ve vlastní zemi (byli přesídleni v rámci území jednoho státu). Jen ze Sýrie uprchlo 256 000 lidí (každý 88. občan). Odhaduje se, že celkově dnes žije, z nejrůznějších důvodů, mimo svoji vlast asi 150 milionů osob.

Na druhém konci „lana“ je prudký rozvoj, tedy růst výroby a spotřeby, v zemích, jako jsou Čína, Indie a další lidnaté státy.

Například Čína má 1,3 miliardy obyvatel. Růst výroby přináší lepší ekonomickou situaci obyvatel a to vyvolává růst spotřeby. Rozvoj průmyslu a neřešení ekologických problémů ničí životní prostředí v této zemi. Čína například nadále čerpá 75 % své energie z nepříliš kvalitního uhlí. To má za následek vypouštění až 17 milionů tun SO2 za rok do ovzduší. Po čínských silnicích dnes jezdí okolo 10 milionů automobilů a jejich počet roste raketovým tempem – na dvojnásobek se zvyšuje průměrně každé 3 až 4 roky. Co to udělá se zásobami a cenami ropy a s ovzduším? Bude-li čínská ekonomika ve svém růstu pokračovat stejným tempem, mohla by během 30 let předstihnout USA v produkci skleníkových plynů.

Se zvýšenou migrací, náboženskými rozdíly, územními (separatistickými) i ekonomickými požadavky se projevuje další fenomén – terorismus. Dnes rozlišujeme terorismus podle rozsahu a zaměření na domácí, státní, mezinárodní, revoluční, separatistický, globální, etnický a informační. Obecně lze říci, že je to použití síly nebo násilí proti osobám nebo majetku k zhanobení trestních práv státu pro účely zastrašování, donucování nebo výkupného. Spadá do kategorie válečných činů, neboť jeho primární motivací není zabíjet, ale změnit politickou situaci. V poslední době se však zaměření teroristických útoků mění a jejich cílem se stává usmrtit co nejvíce obětí a v konečném důsledku vyvolat pocit strachu a nedůvěry veřejnosti ve schopnost státu, jejich představitelů, ji ochránit. Proto jsou teroristické útoky směrovány na civilní cíle. Jedním z nejzávažnějších v historii je útok z proti budovám Světového obchodního centra (WTC) v New Yorku a proti budově Pentagonu ve Washingtonu, při kterém zahynuly téměř 3000 lidí. Tato událost vyvolala napětí v celém světě a v reakci na ni vyhlásil tehdejší americký prezident George W. Bush válku proti terorismu. Ta zahrnuje mnoho (hlavně vojenských) operací na mnoha místech planety (zejména Blízký východ a centrální Asie). Hlavním aktérem jsou ozbrojené síly Spojených států amerických a jejich koaliční spojenci z celého světa. Jednou z hlavních operací byla operace Trvalá svoboda týkající se války v Afghánistánu a operace v Somálsku a na Filipínách. Tyto zásahy však přinesly další mrtvé, další zvýšení napětí a radikalizaci odpůrců USA v postižených oblastech světa. Nebezpečí terorismu tím nejenže nebylo zažehnáno, ale naopak se rozšířilo i na další státy celého světa a především Evropy. Proto mnozí evropští politici kritizovali toto Bushovo nekompromisní tažení proti terorismu; např. britský ministr zahraničí David Miliband uvedl v roce 2009 v článku pro deník The Guardian, že zavedení termínu válka proti terorismu bylo chybou. Termín příliš zdůrazňuje vojenskou sílu, což proti Západu sjednotilo různorodé teroristické skupiny.

V dalších letech pak teroristé uskutečnili z různých důvodů mnoho útoků se stovkami mrtvých, např. v Moskvě (2002), Madridu (2004), Londýně (2005), opět v Moskvě (2010) a v dalších evropských městech.

3.2Ztráty při katastrofách v míru a ve válce

Válka má s jinými typy katastrof řadu společných znaků, současně však vykazuje i poměrně výrazné odlišnosti. To se odráží i v podmínkách pro činnost záchranných složek.

Válka je jediným typem katastrofy, které předcházejí výrazné a dlouhodobé varovné příznaky. Současné mezinárodní podmínky, analýza rizik a ohrožení, nárůst napětí a možnosti odhalit předpokládanou bojovou činnost dovolují téměř vyloučit překvapivé zahájení ozbrojeného konfliktu mezi státy. Samotné válečné přípravy si vyžadují dobu několika týdnů i měsíců.

Trvání válečného konfliktu je dlouhodobé, zatímco u ostatních katastrof s výjimkou epidemií a hladomorů, je povaha převážně jednorázová. S tím souvisí i vznik zdravotně postižených. Při katastrofách jde převážně o akutní vznik v krátkém časovém období, za války je vznik trvalý, i když kolísavý. Intenzivní boje mají za následek období s relativně vyššími ztrátami na všech úrovních typicky oddělené od období se ztrátami relativně nižšími. Variabilita velikosti denních ztrát je spojená s velikostí vojska a vybaveností k boji.

Rozsah poškození způsobených převážnou většinou katastrof je regionální, zřídka přesahující území jednoho státu. Při zemětřeseních, prachových bouřích, cyklonech a povodních může rozsah postiženého území dosahovat až tisíce km2, ještě větší může být u epidemií. Za války je rozsah zasaženého území velkoplošný. Válka může být vedena v rámci jednoho, dvou nebo více států. Největší počet států se účastnil světových válek. První světové války se účastnily 33 státy a bojová činnost probíhala na území 14 z nich, druhé světové války se účastnily 62 státy a válečné akce se vedly na teritoriu 40 států s plochou území 22 milionů km2.

Při katastrofách a hromadných neštěstích je různou měrou poškozena infrastruktura. Zpravidla se jedná o lokální poškození a nepoškozená odvětví hospodářství normálně fungují. Za války je infrastruktura buď zčásti poškozena, nebo úplně zničena. Ostatní oblasti života jsou zcela přebudovány nebo alespoň přizpůsobeny válečným potřebám.

Počet obětí katastrof je různě velký, zejména v závislosti na typu katastrofy a oblasti vzniku. Největší oběti byly zaznamenány u přírodních katastrof při zemětřeseních a povodních. Za posledních 20 let pocítila následky živelních pohrom miliarda lidí, z nichž 3 miliony zahynuly. Jiná statistika uvádí roční průměr obětí přírodních katastrof za posledních 100 let 16 000. Daleko větší však byl počet obětí válečných konfliktů. Ze šestitisícileté historie, která je nám známa prostřednictvím písemných dokumentů, se pouze po dobu 300 let na Zemi nevedly války. Za 5700 let proběhlo více než 15 000 větších nebo menších válečných konfliktů, při kterých zahynuly bezmála 4 miliardy lidí. To představuje průměrně téměř 3 války ročně s počtem obětí v každé válce přes 250 000.

Zvláště nebezpečnou oblastí na světě vždy byla a zůstává Evropa. Evropa byla také oblastí s největšími ztrátami. Ztráty na lidských životech obyvatel evropských států ve válkách činily při započtení padlých a zemřelých pro poranění nebo nemoc v 17. století 3,3 milionu lidí, v 18. století 5,4 milionu, v 19. století 5,5 milionu, v první světové válce okolo 9 milionů a ve druhé světové válce včetně zemřelých v koncentračních táborech již přes 50 milionů lidí. Po druhé světové válce nastalo období relativního klidu, po kterém opět postupně narůstá jak počet válečných konfliktů, tak počet jejich obětí. Stockholmský Institut pro výzkum otázek míru definoval válku jako konflikt, kde následkem bojů zahyne nejméně 1000 osob. Z přehledu válek od roku 1961–1993 zpracovaných tímto institutem vyplývá, že zatímco ve válkách v letech 1961–1971 zahynulo přes 100 000 osob, v letech 1972–1982 to bylo více než 1,3 milonu osob a v letech 1983–1993 již více než 2 miliony osob. Údaje z válečných konfliktů jsou relativně zkresleny dobou trvání konfliktu. Při přepočtu na jeden den přesto vychází v první světové válce průměr obětí přes 5000 a ve druhé světové válce asi 25 000. Mnohem větší než počet padlých je však počet raněných. Poměr raněných a padlých se pohyboval v různých konfliktech tohoto století v rozpětí od 2:1 po 5,5:1.

V současném válečném konfliktu podle údajů NATO bude 75 % všech bojových ztrát připadat na raněné a bojový stres. Úplnou strukturu bojových ztrát podle NATO uvádí následující graf (obr. 3.1).

Neméně významné jsou kalkulační údaje o předpokládané velikosti celkových bojových ztrát. U armád se předpokládají denní ztráty přes 1 % z celkového počtu příslušníků ozbrojených sil.

Obr. 3.1 Struktura bojových ztrát podle NATO

Hlavním kritériem efektivnosti systému a organizace zdravotnického zabezpečení v lokálních konfliktech se stal počet raněných a nemocných, kteří se po ošetření a léčení vrátili do boje. Údaje z válečných konfliktů posledních desetiletí (Korea, Alžír, Vietnam, Afghánistán) uvádějí vysokou návratnost v rozpětí 68–91 % z celkového počtu raněných a nemocných. Významná část zdravotnických ztrát připadala na lehce raněné a lehce nemocné. Jejich podíl v konfliktech 20. století dosahoval 30–60 %. V Afghánistánu však bylo v letech 1985–1989 navráceno také téměř 50 % z celkového počtu těžce a velmi těžce poraněných.

Pro každý typ katastrofy je poměrně stabilní určitý profil zdravotnických ztrát. Charakter ztrát ve válečných konfliktech se v různých historických obdobích značně odlišoval a může se významně měnit i v rámci jednoho konfliktu v současné době z důvodu používání různých druhů zbraní. Z tohoto pohledu je zajímavé sledovat převažující charakter ztrát v různých válkách. Převaha nemocných byla zřetelná jak v mnoha konfliktech předchozích století, tak i u sovětské armády ve válce v Afghánistánu, kde v důsledku dlouhodobého pobytu v nezvyklých klimatických podmínkách docházelo k výraznému zhoršení hygienicko-epidemiologické situace a k prudkému nárůstu infekčních onemocnění. Obdobně byl zaznamenán zvýšený počet onemocnění v armádě USA ve válce v Koreji, kde byly hlavní příčinou omrzliny, a ve Vietnamu v důsledku vedení bojových akcí a pobytu v džungli. Ve druhé světové válce naopak měly převahu chirurgické ztráty, zejména ve dnech aktivní bojové činnosti. V posledních válkách vzrůstal podíl kombinovaných a mnohočetných poranění, který může tvořit až 2/3 ze všech poranění. V kategorii těžkých chirurgických ztrát dosahují značného podílu popáleniny (asi 15 %). V lokálních válečných konfliktech posledních desetiletí také vzrůstá počet střepinových poranění, způsobených převážně nášlapnými minami (obr. 3.2).

Existují státy, kde odhady počtu položených min dosahují více než 1 milion (Bosna a Chorvatsko, Mosambik, Kuvajt, Irák, Kambodža, Afghánistán, Angola aj.). Celkově je ve světě podle údajů OSN položeno asi 100 milionů min. Ve středoevropských podmínkách se v případě válečného konfliktu rovněž předpokládá vyšší podíl chirurgických ztrát (raněných) nad nechirurgickými.

Obr. 3.2 Poměr zdravotnických ztrát od munice s výbušným účinkem ke střelným zbraním v různých válkách

Autoři, sledující ve válkách retrospektivně rozdělení poranění podle anatomických oblastí, uvádějí převahu končetinových poranění:

■hlava a krk 11–22 %

■hrudník 8–12 %

■břicho 5–10 %

■horní končetiny 22–29 %

■dolní končetiny 39–42 %

Tíži zdravotních poškození za války dokreslují údaje o počtu invalidů, vzniklých z účastníků přímých bojových akcí. Z celkového počtu obyvatel států zavlečených do války (1,1 miliardy v první světové a 1,7 miliardy ve druhé světové válce) bylo v první světové válce zmobilizováno 70 milionů a ve druhé světové válce 110 milionů lidí. V první světové válce na každých 100 mobilizovaných připadalo 11 invalidů, ve druhé světové válce to bylo dokonce 28 invalidů. Na vzniku invalidity se podílí i léčebná péče. Zatímco u katastrof je při nedostatku vlastních sil a prostředků možnost vyžádat si a přijmout mezinárodní pomoc, ve válkách je tato forma pomoci omezená nebo úplně vyloučená.

V kategorii nechirurgických ztrát se za války největší podíl kalkuluje pro psychoreaktivní stavy, infekční nemoci a interní onemocnění.

Při katastrofě jsou lidé poznamenáni nejen tělesně, ale převážná většina i duševně. Při katastrofě vzniká panika. Po katastrofě se objevuje nespavost, ztráta chuti k jídlu, bolesti hlavy, neschopnost koncentrace myšlenek, nervozita, přecitlivělost. Druhotně mohou každou katastrofu následovat epidemie.

Válečná činnost vede vedle růstu infekčních onemocnění, pohlavních a parazitárních onemocnění také k řadě psychosomatických poruch. Z gastrointestinálních projevů se především zvyšuje výskyt žaludeční vředové choroby, zejména akutní formy. Z poruch činnosti žláz s vnitřní sekrecí je nejčastější zvýšení činnosti štítné žlázy. Poměrně časté jsou sexuální poruchy a u žen zvlášť poruchy menstruace. Zvyšuje se také počet kardiovaskulárních onemocnění. Psychické napětí a stresové reakce přispívají ke zvýšení výskytu kožních chorob – ekzémům, kopřivce a neurodermatitidám. Velmi rozšířené jsou za války celkové vegetativní příznaky – únavnost, nespavost, nechutenství, průjmy apod. Logicky vyšší výskyt zaznamenávají psychoreaktivní stavy, především úzkostné stavy a deprese.

Při katastrofách jsou poměrně rovnoměrně postiženy všechny věkové skupiny obyvatel i obě pohlaví. Za války je však z důvodu mobilizace a služby v ozbrojených silách postižena významně více zdravá mužská část populace produktivního věku. Následkem toho mohou být ovlivněny některé demografické ukazatele válčících států. V první světové válce byla mobilizována asi třetina všech mužů ve věku 18–45 let. To mělo za následek snížení počtu uzavíraných sňatků. V souvislosti s první světovou válkou se počet sňatků snížil v Anglii o 10 %, v Rusku o 58 % a ve Francii o 70 %. Obdobně výrazně klesala porodnost. V období první světové války byl v Rusku zaznamenán pokles porodnosti až o třetinu, ve Francii o 45 % a v Německu až o 60 %, v období druhé světové války dosáhl pokles v Anglii přes 10 %, ve Francii až 25 %, v Německu více než 30 %.

Velký přímý vliv mají války nejen na příslušníky ozbrojených sil, ale také na civilní obyvatelstvo, jehož podíl na celkovém počtu obětí má vzestupnou tendenci. Přímé ztráty civilního obyvatelstva činily v období první světové války 5 % z celkového počtu válečných ztrát, v průběhu druhé světové války 48 % a ve válce v Koreji a Vietnamu dokonce 80–90 %.

S válkou je spojena migrace obyvatel, zejména z oblastí intenzivního vedení bojové činnosti a z okupovaných oblastí. Tato migrace může být na rozdíl od opuštění ohrožených oblastí při katastrofě nebo hromadném neštěstí trvalá.

Výsledkem výše uvedených zvláštností válečného konfliktu je odlišná organizace zdravotnického zabezpečení sil za války. Ozbrojené síly, jako nejvíce ohrožené složky, potřebují vlastní zdravotnickou službu, která je schopná dlouhodobě působit v bezprostředním kontaktu s bojovými jednotkami. Činnost zdravotnické služby je vedena snahou, aby se normy poskytované péče v polních podmínkách co nejvíce přiblížily mírovým kvalitativním normám. Úkolem vojenské zdravotnické služby je při preferenci odborných kritérií zajistit provedení těch činností, které nemohou zabezpečit teritoriální zdravotnická zařízení. Jde zejména o poskytnutí první lékařské pomoci co nejblíže místu vzniku poškození, provedení odsunu z jakéhokoli místa v terénu a zajištění hromadných odsunů raněných a nemocných. Velký důraz je kladen na zabezpečení třídění a provedení neodkladných chirurgických výkonů pro záchranu života a stabilizace stavu raněných přímo v oblasti vedení bojové činnosti.

Procento zemřelých v přímém boji (tab. 3.8) se pohybuje ve všech válkách mezi 20 a 26 % s výjimkou vietnamské války (15 %). Jde o statistiky z obvazišť vyjádřené v procentech – absolutní čísla nejsou známa. Daleko zajímavější údaj je v tabulce uveden ve sloupci zemřelých v důsledku zranění. Na první pohled je vidět, že úroveň poskytované první pomoci co nejblíže k bojišti významně sníží procento zemřelých. Autor uvádí, že v boji zemře nejvíce lidí na exsanguinaci, tedy hypovolemický traumatický (hemoragický) šok, na druhém místě byla zranění mozkolebeční. Zdůrazňuje význam a výuku svépomoci a vzájemné první pomoci zejména v oblasti zástavy krvácení (škrtidla, turnikety) a následný včasný a zajištěný transport. Moderní resuscitační péče byla poskytována teprve ve válce mezi Anglií a Argentinou o Falklandské ostrovy v roce 1982.

Tab. 3.8 Propočty zemřelých ve válečných konfliktech 20. století (podle Verbeka, 1987)

válečný konflikt

zemřelí v boji (%)

zemřelí na následky poranění (%)

celkem mrtvých (%)

první světová válka

20,9

8,5

29,4

druhá světová válka

20,3

4,5

24,8

korejská válka

21,2

2,5

23,7

vietnamská válka

15,0

2,4

17,4

izraelská válka 1967

21,6

1,9

23,5

Izrael 1967–1969

25,6

3,0

28,6

Izrael 1969–1970

18,1

3,7

21,8

Izrael 1973

26,2

2,3

28,5

falklandská válka

24,0

0,7

24,7

4Rozdíl mezi urgentní medicínou a medicínou katastrof a hromadných neštěstí

Vojtěch Humlíček

Urgentní medicína (medicína neodkladných stavů, akutní medicína) je interdisciplinární medicínský obor, který má řešit náhle vzniklé stavy poranění nebo onemocnění bezprostředně ohrožující zdraví nebo život postiženého. Tyto stavy mohou být vyvolány jak endogenními, tak exogenními faktory.

Medicína katastrof je učením o léčbě velkého počtu raněných a nemocných pod tlakem času a většinou s nedostatečnými silami a prostředky. Má rovněž interdisciplinární charakter a navazuje na urgentní medicínu v přednemocniční péči. Stavy poškození jsou vyvolány výhradně exogenními faktory.

Přestože mezi urgentní medicínou a medicínou katastrof a hromadných neštěstí existují shodné cíle, základní pravidla a další charakteristické rysy, jako je náhlý vznik objektu zájmu těchto oborů, důraz na samostatné jednání a rychlé rozhodování zdravotnického personálu, omezené možnosti diagnostiky, symptomatická léčba se stabilizujícím účinkem, ošetřování s využíváním poznatků moderní lékařské vědy, snaha o co nejrychlejší odsun do zdravotnických zařízení ke komplexní péči apod., lze nalézt rovněž mnoho významných nebo méně významných odlišností.

V obecné rovině se v zásadě jedná o rozdíly vyplývající z odlišného přístupu a o rozdíly v možnostech diagnostiky a péče o individuálního postiženého a o hromadná postižení. Následující tabulka (tab. 4.1) je stručným vyjádřením některých základních rozdílů mezi urgentní medicínou a medicínou katastrof a hromadných neštěstí.

Tab. 4.1 Rozdíly mezi urgentní medicínou a medicínou katastrof

medicína urgentní

medicína katastrof

zaměřena na jedince, event. několik zdravotně postižených osob

zaměřena na velký počet zdravotně postižených osob

úkolem je zajistit přežití všem raněným a nemocným

úkolem je zajistit šanci na přežití co největšímu počtu zdravotně postižených

poskytnutí pomoci je provedeno během několika minut po vyrozumění personálu, relativní dostatek zdravotnického personálu

ošetření může být zahájeno podle okolností za různě dlouhou (delší) dobu, zpočátku nedostatek personálu

provádí speciálně vyškolený personál vybavený standardními prostředky k diagnostice a ošetřování urgentních stavů

provádí předurčený zdravotnický personál s různou dávkou zkušeností a různou vybaveností

pomoc laiků omezená

pomoc laiků častá

četnost provádění je vysoká, podmínky převážně stabilní

četnost provádění je nízká, podmínky obtížné, často porušená infrastruktura

nasazení zdravotnického místního nebo regionálního personálu

nasazení zdravotnického personálu často mimo region

činnost zdravotnického personálu převážně samostatná, event. ve spolupráci s tísňovými složkami

nutná spolupráce mnoha dalších záchranných složek

okamžitý odsun po nezbytném ošetření pravidlem

okamžitý odsun spíše výjimečný

nebezpečí vzniku epidemií nehrozí

nebezpečí vzniku epidemií po některých typech katastrof výrazný

význam třídění omezený

význam třídění značný a úměrně vzrůstá s počtem postižených

vyvážený poměr mezi traumatickými a netraumatickými stavy

převážná většina postižených je traumatického nebo toxikologického charakteru

počet a stav postižených je přesně znám nebo brzy zjištěn

počet a stav postižených mnohdy neznámý nebo odhadovaný

zpravidla nevyžaduje ochranu pro záchranáře

může vyžadovat různý stupeň jištění a ochrany

zásah je výjimečně sledován sdělovacími prostředky

zásah vyvolává extrémní pozornost sdělovacích prostředků a tlak na poskytování informací

▶

5Zdravotnictví v energeticky a personálně krizových podmínkách

Jarmila Drábková

Krizové situace jsou projednány Světovou zdravotnickou organizací (WHO) a United Nations Disaster Assessment and Coordination (UNDAC) s informacemi a s instrukcemi. Uvádějí:

■definice katastrof,

■rozsah, který je podkladem pro žádost o mezinárodní pomoc, nejčastěji 600 až 1000 osob včetně dětí,

■definují normy pro krizové zajištění: 1500 kcal/osobu a den; 30 l vody na vše/osobu/den,

■udávají nutné a nepodkročitelné základy medicínské a sanitární péče,

■formulují údaje a náležité formy nutné pro vyžádání mezinárodní pomoci.

Společně s CDC (Center for Disease Control and Prevention) v případě infekcí poskytují informace odborné i vhodné pro medializaci.

V České republice je rovněž vytvořen systém a hierarchie jednotlivých úrovní pro krize – výpadky energií, pro záplavy, přeshraniční únik radioaktivity, kontaminaci životního prostředí a zdrojů, globální šíření vysoce virulentních nákaz, zejména pohotově přenosných z člověka na člověka. Systém zahrnuje Radu bezpečnosti státu, vládu, kraje a jejich představitele – hejtmany a krizový štáb, zdravotnická zařízení MZČR i ostatní vč. AČR. Propojuje Integrovaný záchranný systém (IZS) a servis podpůrných systémů, zejména mobilních, technických a informačních.

Ve zdravotnictví stejně jako v jiných úsecích je definováno osm sektorů kritické infrastruktury. Ve zdravotnictví mají své specifické rysy a komodity (tab. 5.1). Všechny jsou pro zdravotnictví zásadní a jejich činnost probíhá v režimu krizového řízení.

Tab. 5.1 Osm sektorů kritické infrastruktury

1.

elektřina, plyn, pohonné hmoty

2.

zásobování – léky, prádlem, potravinami, vodou

3.

IT – zdravotnická dokumentace, vnitřní styk, kontakt s nadřízenými a dalšími zevními organizačními složkami

4.

management

5.

doprava osob a přeprava materiálů – zdravotnických a podpůrných

6.

pojištění, finance – vykazování směn personálu, zdravotnického servisu a nákladů

7.

speciální látky – léky, umělá výživa, speciální a základní zdravotnický materiál – SZM, BZM

8.

ostatní

5.1Specifické rysy zdravotnictví

CBRNE je zkratka hlavní skupiny rizik chemického, biologického, radiačního, nukleárního a explozivního, popř. kombinovaného postižení. V současné době se k nim začínají přířazovat i mimozemské zdroje, např. CME – Coronal Mass Ejection, masivní sluneční bouře spojená se slunečním větrem a jeho vlivem na zdroje a distribuci elektřiny nebo střet s kosmickým tělesem.

Na významu i v poměrně mírném klimatu Evropy získávají environmentální rizika, vedoucí ke katastrofám i krizím. Jsou podrobněji zpracována v samostatné kapitole.

5.1.1Komodity nezbytně nutné ve zdravotnictví i v období katastrofy/krize

Zdravotnický personál je specifická lidská komodita. Nelze jej rázem nahradit; při čemž např. při pandemii se předpokládá úbytek 30–40 % zdravotnického personálu, zejména z kategorie mladších sester a lékařek. Činný zdravotnický personál je nutno zaškolit pro odlišnou činnost.

Druhou zásadní komoditou jsou pacienti, zejména závislí životem na podpoře základních životních funkcí, na nezastupitelných lécích, na akutních operacích, na ošetření traumat, vedení porodů a zajištění novorozenců, na sterilizaci nástrojů.

Komoditou, která vyžaduje přípravu rezerv, jsou krev a krevní deriváty, antibiotika, antivirotika, antidota, infuzní roztoky, kyslík, speciální zdravotnický materiál, anestetika a analgetika a léky nezbytné pro léčbu přidržených a chronických chorob – inzulin, kardiotonika, antihypertenziva diuretika, antiepileptika a řada dalších.

5.1.2Možné katastrofy a krize s postihem činnosti zdravotnictví

Přírodní příčiny:

■opakované větrné bouře: výpadek elektřiny, omezené dopravní možnosti,

■vlna veder: nejnižší denní teplota po 3 dny neklesne pod 30 °C: dostatek a distribuce např. větráků do ohrožených kolektivních a komunitních zařízení, rozvoz balené vody; vysazení diuretik a doplnění infuzní terapie; pitný režim zdravotníků i pacientů; zvlhčování dýchacích cest; zvládnutí hypertermních reakcí a kardiálních selhávání,

■arktická zima: pokles denní a noční venkovní teploty pod –10 °C: bezdomovci, turisté.

Člověkem způsobené (man-made) havárie:

■únik radioaktivity (Černobyl, Fukušima): monitoring ovzduší, větru, spadu, rezerva jodových přípravků, denní sprchování, mytí vlasů, nevyvěšování prádla, krytí dětských hřišť, rezervy balených potravin a vody atd.,

■teroristický čin ve velké aglomeraci: v Praze připadá podle příkladů Londýna a Madridu v úvahu zejména metro a pitná voda,

■velký požár lesů, požár provozů s hořlavými laky, výron z chemické továrny, požár toxické skládky (pneumatiky): především chemické/toxické postižení,

■výpadek pohonných hmot postihne dopravní zdravotnický systém (ZZS, LZS…) i náhradní dieselové agregáty pro výrobu elektrické energie v nemocnicích, pro pohon ventilátorů, vyvíječů kyslíku, čerpání vody,

■výpadek zdravotnické IT: identifikace pacientů, výkazy pro zdravotní pojišťovny, výpadek přenosu informací UNIS, ULIS, omezené zobrazovací metody, nouzová činnost operačních středisek.

Infekční mimořádné události a krize mají specifický ráz. Rychlá globalizace je možná u chorob přenosných z člověka na člověka vzduchem-aerosolem a je ožehavější s růstem virulence daného patogenu: SARS, ptačí chřipka H5N1, H1N1, běžná H2N2 chřipka. Globálně lze roznést i Shiga toxin, Clostridium difficile či závažný kmen E. coli O.157: H7, EHEC – enterohemoragický typ E. coli. Pandemické plány, včasná informace obyvatelstva s instrukcemi, rezervy ochranných osobních prostředků zejména pro zdravotníky přímého kontaktu, zásoby diagnostických souprav a léků jsou nutné. Výroba vakcín vyžaduje 2–3 měsíce a tvorba protilátek po očkování má interval nejméně další 3 týdny.

5.1.3Scénáře možného ohrožení v České republice

Česká republika se hodnotí mezinárodně jako „low risk country“. Naše zdravotnictví má však některé nevýhody: Jde o malou zemi se starší populací, s otevřenou ekonomikou a technickou a snáze zranitelnou civilizací.

Hodnocení po záplavách v Praze komisí SZO bylo kladné: vysoká disciplína propuštěných a evakuovaných pacientů z příbřežních nemocnic; sledování evakuovaných pacientů zdravotníky, jejich vybavení léky. Znalost češtiny, jednotná kultura s kvalitní sociální úrovní i intelektem. Informace a dokumentace byly dostatečné a věrohodné. Ale po záplavách, opakovaných v oblasti Moravy se zvýšil počet sebevražd a ukázal na nedostatečné psychologické/psychiatrické podchycení rizikových skupin.

5.1.4Mimořádné situace a krizové řízení

Úkoly, cíle a možnosti, které charakterizují uvedené situace a momenty:

■zajišťuje se základní chod zdravotnických služeb,

■úkolem je zachránit co nejvíce životů a předejít dalším závažným postižením zdraví,

■třídění za krizových podmínek omezené záchrany preferuje děti a mladé jedince bez pokročilých polymorbidit a bez závislostí na sofistikované zdravotnické technice,

■činnost ve změněných, omezených a improvizovaných podmínkách v režimu krizového řízení.

5.1.5Opatření

■Akutní péče se zvýrazní, přičemž k ohroženým systémům, závislým na energetických zdrojích, náležejí zejména:

•elektřina: světlo, operační sály, výtahy, potrubní pošta, zobrazovací metody, chod dýchacích přístrojů a monitorů, chod inkubátorů, zajištění tepla a klimatizace aj.,

•pohonné hmoty: dovoz léků, stravy, kyslíku, krve a krevních derivátů, odsun infekčního odpadu, dovoz prádla, doprava nemocných,

•IT: identifikace pacientů, UNIS, ULIS, zdravotnická dokumentace, laboratorní výsledky, přenos obrazové dokumentace – CT, MR, EKG, angio atd.

■Pokračuje péče o chronické a specifické pacienty: rodičky, novorozenci, diabetici, psychiatričtí pacienti, hemodialyzovaní, uměle ventilovaní; přesunují se do nepostižených oblastí a zařízení s úvodní rezervou nutných léků a s avízem směrování.

■Odvolá se plánovaná elektivní operativa.

■Pacienti schopní propuštění z nemocnic přejdou do ambulantního sledování a zajištění.

■Při sdělných nákazách atd. se zákazy návštěv a další omezení řídí příkazy hygieniků.

■Praktičtí lékaři přejmou více péče.

■Ze studentů lékařství je možno zorganizovat skupiny instruovaných dobrovolníků.

■Navýší se rezervy krve a krevních přípravků (8 záložních transfuzních center v ČR), diagnostických souprav (infekce), antibiotik, antivirotik, zdravotnického materiálu a ochranných pracovních prostředků (dezinfekční prostředky, ústenky, brýle, čepice, empíry, rukavice, popř. respirátory, jednorázové ložní prádlo) podle charakteru krize.

■Rozšíří se informující pokyny zdravotníkům i laickému obyvatelstvu.

■Krizový štáb stanoví systém oznamování, podávání mediálních informací a výzev, spojení na IZS, vedení kraje a další instituce.

5.1.6Podklady a dokumenty

Základními právními dokumenty jsou krizové zákony z roku 2000 a plány krizové připravenosti ve zdravotnictví.

Zahrnují:

■traumatologické plány: traumaplány a toxiplány,

■havarijní plány s vnitřní a vnější evakuací zdravotnických zařízení,

■pandemický plán,

■postup při teroristickém napadení zdravotnického zařízení.

Jejich praktické procvičování probíhá za plného provozu a s energetickým zajištěním optimálního světla a tepla. Nevystihují dostatečně nouzové podmínky krize a výpadky energetických zdrojů za mimořádných situací. Z toho důvodu reálné mimořádné události vedoucí popř. k dlouhodobé krizi, narazí vzdor absolvovaným nácvikům na vnitřní nedostatky.

Traumatologické plány – ZZS a nemocnice absolvují pravidelné nácviky akutní fáze jeho aktivace s 35–50 postiženými, která trvá přibližně 3 hodiny do zvládnutí přílivu akutních pacientů.

Havarijní plány jsou cvičeny ojediněle, obtížně za běžného provozu v blokových nemocnicích s velkým běžným pracovním zatížením.

5.1.7Připravenost a nedostatky

5.1.8Předpoklady a podmínky

Komu se ukládají úkoly ve zdravotnických zařízeních?

Setrvalými úkoly jsou:

5.1.9Plán a nácvik konkrétních opatření, např. při výpadku elektrického proudu

5.1.10Zkušenosti ze světa a jak se z nich poučit

5.1.11Poznatky z katastrof a krizí za posledních 10 let v podmínkách, srovnatelných s Českou republikou

Hurikán Katrina – New Orleans

Zemětřesení Northridge – Kalifornie

Rukojmí – divadlo Dubrovka – Moskva

11. září – World Trade Center – New York

SARS – vysoce virulentní virová nákaza – globalizace

Shiga toxin 2006 – USA

EHEC – enterohemoragické E. coli – evropská epidemie

H1N1 chřipka – hrozba pandemie – zastavena

Hurikán Sandy – USA

Literatura