Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

UNIVERZITA MEDICÍNSKÉHO PRÁVA

Kolektiv právní kanceláře České lékařské komory

Vedoucí autorského kolektivu:
JUDr. Jan Mach

Autorský kolektiv:
JUDr. Jan Mach (kap. 1, 2, 3, 4, 5, 9, 10)
Mgr. Aleš Buriánek (kap. 1, 6, 10)
Mgr. MUDr. Dagmar Záleská (kap. 3, 5, 7, 8, 9)
Mgr. MUDr. Dita Mlynářová (kap. 4, 7, 8)
Mgr. Ivana Kvapilová (kap. 6)
Mgr. Miloš Máca (kap. 2)
Mgr. Daniel Valášek (kap. 6)

Recenze:
JUDr. Jan Mach (kap. 6, 7, 8)
Mgr. Aleš Buriánek (kap. 2, 3, 4, 5, 7, 8, 9)
Mgr. MUDr. Dagmar Záleská (kap. 1, 2, 4, 6, 10)
Mgr. MUDr. Dita Mlynářová (kap. 1, 2, 3, 5, 6, 9, 10)
Mgr. Ivana Kvapilová (kap. 1, 2, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10)
Mgr. Miloš Máca (kap. 1, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10)
Mgr. Daniel Valášek (kap. 1, 2, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10)

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5373. publikaci

Odpovědný redaktor Mgr. Luděk Neužil
Sazba a zlom Jan Šístek
Počet stran 232
1. vydání, Praha 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Photo © fotobanka allphoto, 2013

ISBN 978-80-247-5113-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

Podle sazby e-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Šístek

ISBN 978-80-247-8895-1 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8896-8 (ve formátu EPUB)

Právní tým České lékařské komory – kolektiv autorů knihy

Úvod

Kolektiv autorů-právníků, působících v rámci právní kanceláře České lékařské komory, předkládá čtenářům publikaci Univerzita medicínského práva. Projekt Univerzity medicínského práva České lékařské komory jsme zahájili ve školním roce 2012–2013. Šlo o kombinaci písemného a osobního styku přednášejících s posluchači. Posluchači, většinou lékaři, obdrželi úvodní text ke každé lekci předem a mohli sami navrhnout některé modelové situace, které v praxi nastávají a ke kterým bychom se v průběhu příslušné lekce vyjádřili. Příslušnou lekci pak při osobním setkání přednášeli právníci České lékařské komory, kteří se na danou problematiku specializují, a v závěru lekce proběhla diskuze, včetně řešení modelových situací. Závěrečná anketa ukázala, že absolvování Univerzity medicínského práva považovali posluchači za velmi prospěšné pro svou další praxi, většinu přednášek za dostatečně srozumitelné a probírané modelové situace za přínosné.

Rozhodli jsme se proto vydat v trochu upravené podobě a s ohledem na legislativní aktualizaci úvodní texty k lekcím Univerzity medicínského práva též jako publikaci určenou lékařům a dalším zdravotníkům.

V odborných publikacích platí někdy bohužel nepsaná, ale často vyslovená „zásada“: „Kde začíná skutečný praktický problém, autor s výkladem končí.“ Takto jsme rozhodně Univerzitu medicínského práva pojmout nechtěli a ani nemohli. Protože se zabýváme někdy ne zcela jasnými modelovými situacemi, na jejichž řešení mohou být ze strany právníků, soudních znalců a dalších čtenářů různé názory, netvrdíme, že naše řešení jednotlivých modelových situací je „to jediné správné“. Snažili jsme se kolektivně hledat taková řešení, která bychom mohli, v občas dosti svízelných praktických situacích, lékařům a dalším zdravotníkům poradit.

Ve školním roce 2013–2014 začínáme další, druhý ročník Univerzity medicínského práva, kde nám posluchači patrně nastíní další nové modelové situace, které se s nimi pokusíme v diskuzi na konci každé lekce podrobně probrat a najít vhodná řešení, a bude-li mezi čtenáři zájem, výsledkem může být druhé vydání této publikace s novými obměněnými modelovými situacemi a příklady z praxe, včetně možností jejich řešení.

Naším cílem není „vědecká publikace“, ale praktická pomůcka, která by měla pomoci lékařům a dalším zdravotníkům v orientaci v právních předpisech a zejména vést ke správnému řešení různých situací s právními aspekty, ke kterým při výkonu zdravotnického povolání nutně dochází. Budou-li lékaři a další zdravotníci považovat publikaci pro sebe za užitečnou, byl náš cíl splněn.

1 Hlavní právní problémy včeském zdravotnictví vsoučasné době. Systém apřehled právních předpisů medicínského práva adalších souvisejících právních předpisů (trestních, občanskoprávních, správních)– co kde najdeme

Kpojmu medicínské právo

Žádný právní předpis neurčuje, co lze zahrnout pod pojem „medicínské právo“. Stejně tak žádný právní předpis závazně nestanoví, co je občanské právo, obchodní právo, trestní právo, správní právo apod. Je věcí právní teorie, co do které právní oblasti zařazuje. Názory vtomto směru nejsou vždy zcela jednotné.

Právní vztahy ve zdravotnictví aprávní předpisy upravující tyto právní vztahy jsou problematické ivtom, že je nelze jednoznačně zařadit ani do oblasti veřejného nebo soukromého práva. Příkladem může být jeden znových hlavních kodexů– zákon ozdravotních službách č. 372/2011 Sb. Část tohoto zákona obsahuje úpravu vzájemných právních vztahů poskytovatelů zdravotních služeb, lékařů, zdravotnických pracovníků apacientů apatří tedy do sféry práva soukromého. Jiná část tohoto zákona upravuje právní vztahy poskytovatelů zdravotních služeb aorgánů státní správy apatří tak do oblasti práva veřejného. Stěžejní zákon ozdravotních službách jednoznačně nelze zařadit ani do veřejného ani do soukromého práva.

Vobdobí před rokem 1990 bylo právo ve zdravotnictví, zdravotnické právo, případně medicínské právo nebo lékařské právo, kodifikované především vzákonu opéči ozdraví lidu č. 20/1966 Sb., zpravidla zařazováno především do oblasti správního práva. Bylo tomu tak zejména proto, že zdravotnictví vykonávali pouze státní zaměstnanci. Každý zdravotník byl vpostavení státního zaměstnance, apřestože byly stanoveny určité právní vztahy mezi zdravotníkem aobčany při poskytování zdravotní péče, považoval se vztah zdravotník – občan za vztah spíše vrchnostenský, kdy zdravotník rozhoduje oléčbě, právech apovinnostech pacienta, nikoli za vztah občanskoprávní, kdy si pacient uzdravotníka objednává určitou službu aten mu tuto službu poskytuje za smlouvou azákonem stanovených podmínek. Po roce 1990 se začal náhled na právní vztahy ve zdravotnictví postupně měnit. Někteří kolegové zaujali stanovisko, že vnových společenských poměrech je již vztah lékař – pacient jednoznačně vztahem občanskoprávním. Pacient si objednává ulékaře určité služby, které za něho zpravidla platí zdravotní pojišťovna, alékař „podle objednávky“ tyto služby vykonává. Naproti tomu je třeba vzít vúvahu, že lékař jednak nevykonává služby přesně podle objednávky pacienta, jednak vněkterých případech musí rozhodovat ibez souhlasu pacienta aproti jeho vůli, jindy je povinen rozhodovat oprávech aprávem chráněných zájmech bez ohledu na „objednávku“ apřání pacientů. Vydává posudky ozpůsobilosti kurčitým činnostem– nosit střelnou zbraň, řídit motorové vozidlo, rozhoduje opracovní neschopnosti ajejím ukončení, rozhoduje ozpůsobilosti či nezpůsobilosti vykonávat určité činnosti apři infekčních chorobách, epidemiích apod. podle zákona oochraně veřejného zdraví musí postupovat bez ohledu na přání pacientů. Vobdobném postavení je posudkový lékař správy sociálního zabezpečení. Také revizní lékař zdravotní pojišťovny je vůči pacientovi vjiném postavení než vpostavení jeho služby. Ale iběžný terénní lékař vněkterých situacích rozhoduje oléčbě ahospitalizaci bez souhlasu pacienta, nebo proti jeho vůli, zcela vsouladu se zákonem. Redukovat tedy právní vztahy vmedicíně na vztahy občanskoprávní není zcela případné.

Konečně iobor trestního práva není problematice medicínského práva vzdálen. Vpraxi právníků pracujících pro lékařskou komoru se setkáváme sproblematikou trestního práva častěji než sproblematikou jiných právních odvětví. Zásadní judikát Nejvyššího soudu, který se pak na podnět České lékařské komory stal základem pro zákonnou definici pojmu lege artis vzákonu ozdravotních službách (§ 4 odst. 5 zákona č. 372/2011 Sb.), byl vydán trestním senátem Nejvyššího soudu (rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR spisová značka7Tdo 219/2005).

Není také bez zajímavosti, že Centrum medicínského práva na právnické fakultě Univerzity Karlovy vPraze vzniklo na podnět profesorky trestního práva Dagmar Císařové, která rovněž napsala zajímavé ačtivé publikace otrestním právu ve zdravotnictví, jež svým obsahem dalece převyšují pouhou problematiku trestní odpovědnosti vmedicíně (například Trestní právo ve zdravotnictví, Orac, 2000, 2004).

Za situace, kdy právní vztahy vmedicíně apři výkonu zdravotnického povolání zahrnují problematiku občanského, správního itrestního práva iněkterých dalších právních odvětví, těžko zařadit medicínské právo do „některé škatulky“ běžně uznávaných právních odvětví astále více je považováno za samostatný právní obor. Vněkterých případech je označováno jako nikoli medicínské právo, ale „zdravotnické právo“, přičemž do tohoto pojmu jsou zahrnovány iprávní vztahy voblasti veřejného zdravotního pojištění. Vúvahu připadá iužší vymezení, které zajímá zejména právníky České lékařské komory ato „lékařské právo“, jak je tento obor nazýván ivřadě zemí vzahraničí. Obor se pak již nezaobírá právními vztahy při výkonu nelékařských zdravotnických povolání ani voblasti veřejného zdravotního pojištění atýká se pouze právních aspektů výkonu povolání lékaře. VČeské republice se vposlední době vžil pojem medicínské právo– byť pojmy zdravotnické právo alékařské právo jsou rovněž používány.

Khlavním právním problémům ve zdravotnictví

Dříve, než přikročíme kjednotlivým právním předpisům vztahujícím se kmedicínskému právu, pokusíme se definovat nikoli hlavní problémy českého zdravotnictví, ale hlavní problémy voblasti právních vztahů vmedicíně vČeské republice vsoučasném období. Samozřejmě jejich vymezení je věcí subjektivního pohledu, ato, co dále uvádíme, je pouze náš názor. Co tedy považujeme za hlavní problémy včeském medicínském právu vsoučasném období:

• Co je lege artis akdo to posoudí. Při řešení veškerých trestních oznámení, žalob onáhradu škody nebo na ochranu osobnosti, stížností na poskytovatele zdravotních služeb nebo na zdravotníky, týkajících se odborných problémů, bude kardinální otázkou, zda postup lékaře byl vsouladu nebo naopak vrozporu spravidly lékařské vědy– tedy lege artis nebo non lege artis. Nemělo by smysl podrobně se zabývat tímto termínem zhlediska jeho jazykového výkladu za situace, kdy vsoučasné době je zákonem jasně definován pojem náležitá odborná úroveň apod tento pojem lze jednoznačně zařadit pojem lege artis, užívaný často ze strany soudců iznalců. Zákon ozdravotních službách, podle našeho názoru, zdařile definuje pojem náležité odborné úrovně atato definice je zcela vsouladu sjiž zmíněným uznávaným judikátem Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 7 Tdo 219/2005, na který navázaly apřihlásily se kněmu idalší judikáty Nejvyššího soudu. Co si představit pod pojmem lege artis– náležitá odborná úroveň poskytování odborných služeb– je tedy vsoučasné době zdařile definováno (blíže viz třetí kapitolu).

Jinou záležitostí je otázka, kdo apodle jakých kritérií je oprávněn posoudit, zda vkonkrétním případě lékař postupoval na náležité odborné úrovni, podle pravidel lékařské vědy avsouladu suznávanými postupy aindividualitou pacienta, či nikoli. Tuto otázku nemůže zodpovědět nikdy žádný soudce, státní zástupce, ani policista sám avždy si pro své rozhodnutí musí opatřit expertní podklad, zpravidla ve formě znaleckého posudku nebo ústavního znaleckého posudku. Problémem je, že náhled jednotlivých znalců azpracovatelů ústavních znaleckých posudků na posuzovaný případ je mnohdy velmi rozdílný asubjektivní, často neodpovídá ani definici náležité odborné úrovně asoudy stojí před těžkou otázkou, ke kterému zněkolika znaleckých posudků se přiklonit za situace, kdy si jak ústavní znalecké posudky, tak znalecké posudky jednotlivců někdy velmi zásadně odporují. Stím souvisí iotázka, kdo je vlastně povolán jako znalec nebo zpracovatel ústavního znaleckého posudku hodnotit činnost jiných lékařů– svých kolegů, zda byla či nebyla na náležité odborné úrovni avsouladu spravidly lékařské vědy. Často tak činí lékaři nesprávné odbornosti nebo nedostatečné erudice či praxe vposuzovaných otázkách. Zákon oznalcích atlumočnících zroku 1967 přitom určuje jen velmi vágně, kdo může být soudním znalcem ajaké podmínky má splňovat. Vsoučasné době je připravován nový zákon osoudních znalcích, na jehož přípravě se podílí iČeská lékařská komora, která prosazuje, aby pro znalce ve zdravotnictví, kteří posuzují práci jiných lékařů, byla stanovena zvláštní kritéria ajejich erudice byla garantována profesní komorou. Problematika znaleckých posudků ve zdravotnictví je vmedicínském právu zcela zásadní abudeme se jí ještě vrámci této publikace věnovat.

• Kriminalizace lékařů vČechách je dalším velkým problémem vmedicínském právu, který považujeme za zásadní, avelmi úzce souvisí spředchozím problémem. Je pravdou, že na rozdíl od USA azemí západní Evropy vČeské republice pacient nebo pozůstalí, kteří se domnívají, že vdůsledku pochybení lékaře došlo kúmrtí nebo kújmě na zdraví, často nevolí občanskoprávní prostředky– žalobu na ochranu osobnosti ažalobu onáhradu škody, ale dávají přednost prostředkům trestního práva– trestnímu oznámení. Lze to pochopit zejména zekonomických důvodů, kdy sžalobou onáhradu škody jsou spojeny výdaje avpřípadě neúspěchu této žaloby je na žalobci, aby státu uhradil náklady soudního řízení ačasto ináklady právního zastoupení žalované strany. To vtrestním řízení nehrozí ana účet státu astátních orgánů se pořizují znalecké posudky, případně ústavní znalecké posudky, které mají odpovědět na otázku, zda bude uvažováno otrestní odpovědnosti atrestním stíhání konkrétních lékařů adalších zdravotníků či nikoli. Pokud pak ze znaleckého posudku vyplyne závěr, že postup nebyl lege artis, atato skutečnost je vpříčinné souvislosti súmrtím nebo újmou na zdraví, automaticky se zahajuje trestní stíhání proti lékaři. Často, podle našeho názoru dokonce ve většině případů, se pak ukáže, že trestní stíhání bylo zahájeno nedůvodně na základě nikoli odpovědně aobjektivně zpracovaného znaleckého posudku. Lékař je zproštěn obžaloby ajsou mu vposlední době již bez problémů asoudních sporů Ministerstvem spravedlnosti ČR nahrazeny náklady obhajoby apřípadně ináklady soukromě vyžádaného znaleckého posudku obhajoby. Těžko lze ovšem odčinit morální újmu, poškození profesní cti ipsychické strádání.

• Informovaný souhlas anesouhlas sposkytováním zdravotních služeb askonkrétním zdravotním výkonem je dalším závažným problémem práva vmedicíně vsoučasné době. Samozřejmě itéto problematice věnujeme pozornost vrámci této publikace (viz kapitolu pátou). Na tomto místě lze však vúvodu především poukázat na evropský iamerický trend žalob nikoli pro chybný odborný postup apoškození pacienta vdůsledku tohoto chybného postupu, ale pro porušení práv pacienta na základě toho, že mu byly nedostatečně podány informace, aneměl tedy možnost se kvalifikovaně rozhodnout otom, zda vysloví souhlas sdoporučeným výkonem nebo doporučenými zdravotními službami, případně kterou zmožných alternativ dalšího postupu, je-li zde několik vúvahu připadajících postupů avšechny jsou lege artis, si zvolí. Problematika informovaných souhlasů ajejich dokumentování nabývá na významu. Při akreditaci poskytovatelů zdravotních služeb se akreditující firmy zaměřují na kvalitu informovaných souhlasů, ne již na to, zda spacientem skutečně lékař před příslušným výkonem lidsky asrozumitelně celý případ probere adá mu srozumitelné ajasné informace, na základě kterých může učinit rozhodnutí, které náleží pouze jemu. Vtéto souvislosti nám připadá inspirativní zkušenost předního českého chirurga na prestižní americké klinice, kde informovaný souhlas probíhal tak, že dva chirurgové (operatér ajeho asistent) aanesteziolog ana druhé straně pacient ajeho blízcí, které si sám určil, spolu oplánované operaci hovořili 45 minut. Ztohoto rozhovoru byl pořízen zvukový záznam, který byl uložen do obálky snápisem „Informovaný souhlas“ astal se součástí zdravotnické dokumentace adokladu otom, že pacient náležité informace obdržel. Nic se nepřepisovalo ani nepodepisovalo. Současné „univerzální informované souhlasy“ často nikoli „šité pacientovi na míru“ mohou být někdy naopak kontraproduktivní amohou být důkazem vrukou žalobce, který žaluje poskytovatele zdravotní služby pro nedostatečné, či dokonce nepravdivé informování pacienta atím hrubé porušení jeho práv.

Naproti tomu písemný informovaný nesouhlas vpřípadě, kdy pacient způsobilý kplatnému projevu vůle odmítne ipřes náležité poučení avysvětlení potřebný alékařem doporučovaný zdravotní výkon, je zásadním anepostradatelným důkazem ostanovisku pacienta aotom, jaké informace od lékaře obdržel. Proto za situace, kdy pacient cokoli odmítá, je třeba na straně jedné, je-li způsobilý kplatnému projevu vůle, jeho rozhodnutí respektovat ahledat pro něho druhou nejlepší možnost, pokud taková existuje, avšak vzájmu své vlastní právní ochrany současně náležitě pečlivě dokumentovat formou reversu skutečnost, že pacient vyslovil snávrhem lékaře na další postup informovaný nesouhlas. Samozřejmě itéto problematice bude věnována vrámci Univerzity medicínského práva ještě dále náležitá pozornost.

• Ochrana osobních údajů apovinná mlčenlivost ve zdravotnictví je podle našeho názoru často časovanou bombou. Především každý zdravotník apracovník ve zdravotnictví musí jasně vědět, do jaké míry je vázán povinnou mlčenlivostí apovinností chránit osobní údaje pacienta akdy má naopak oznamovací povinnost, ohlašovací povinnost nebo povinnost překazit trestný čin. Neznalost této problematiky může vést snadno ktrestnímu stíhání iobčanskoprávní odpovědnosti. Přitom ivdnešní době se občas stává, že lékař či jiný zdravotník poskytuje zcela neznámé osobě podrobné informace ozdravotním stavu některého pacienta po telefonu, aniž by měl jistotu, že informace poskytuje osobě, která je oprávněna je znát. Na některých pracovištích přetrvává ještě zlozvyk, že při „velké vizitě“ jsou bez souhlasu pacientů prezentovány jejich anamnézy, podrobné údaje osoučasném zdravotním stavu iprognózy adalší léčebné plány před ostatními pacienty. Ikdyž to pacientům většinou nevadí asami mezi sebou často rádi hovoří osvých onemocněních, vpřípadě žaloby na ochranu osobnosti pro porušení práva na ochranu citlivých osobních údajů (přičemž za citlivý osobní údaj se považuje podle zákona jakýkoli údaj ozdravotním stavu člověka) by občanskoprávní avněkterých případech itrestní odpovědnost zdravotníka aposkytovatele zdravotní služby mohla být aktuální.

• Odpovědnost za škodu, za zásah do práva na ochranu osobnosti ařádné pojistné krytí poskytovatele zdravotních služeb pro tyto případy je dalším, podle našeho názoru, závažným problémem medicínského práva. Zatímco vpřípadě žaloby onáhradu škody musí být prokázáno, že došlo kporušení právní povinnosti při poskytování zdravotní služby– zpravidla povinnosti postupovat na náležité odborné úrovni aže právě toto porušení je vpříčinné souvislosti súmrtím nebo újmou na zdraví (nebýt tohoto porušení, nemohlo by kúmrtí nebo újmě na zdraví dojít), vpřípadě žaloby na ochranu osobnosti se vyžaduje pouze protiprávní zásah opět spočívající zpravidla vtom, že postup nebyl na náležité odborné úrovni, anevyžaduje se vždy, aby smrt nebo újma na zdraví nastala vdůsledku protiprávního zásahu, ale postačí, pokud vdůsledku protiprávního zásahu dostane pacient menší šanci na přežití nebo uzdravení, než by měl vpřípadě náležitého odborného postupu. Zatím lze uplatňovat souběžně anezávisle na sobě jak nárok na náhradu škody, tak nárok na náhradu nemateriální újmy vpenězích, přičemž však podle judikatury nelze uplatňovat obojí ze zcela stejných důvodů. Advokáti žalujících však již zpravidla dokáží odlišit žalobu onáhradu škody od žaloby na ochranu osobnosti tak, aby nešlo oduplicitní nároky. Pokud nabude účinnosti nový občanský zákoník (zatím má nabýt účinnosti k1. 1. 2014), pak po tomto datu nastane „revoluce“ vodškodňování, kdy přestanou platit tabulky obsahující bodové ohodnocení bolestného aztížení společenského uplatnění abude společně odškodňován jak zásah do práva na ochranu osobnosti, tak bolestné, ztížení společenského uplatnění, ztráta výdělku, veškeré další výdaje, které poškozený utrpěl vsouvislosti spoškozením zdraví, ale iomezení vobvyklém způsobu života, ztráta nebo omezení radosti ze života vdůsledku poškození zdraví aútrap, psychické útrapy spojené sújmou na zdraví aléčením apod. To vše bez konkrétních vodítek, jakým byla vyhláška obodovém ohodnocení bolestného aztížení společenského uplatnění. Vtéto souvislosti již vsoučasné době pojišťovny prohlašují, že dojde kzásadnímu zvýšení pojistného vsouvislosti spojištěním odpovědnosti za poskytované zdravotní služby. Přitom právě náležité pojistné krytí poskytovatele zdravotní služby pro všechny typy nároků, včetně nároků vyplývajících zpráva na ochranu osobnosti, je pro právní ochranu poskytovatele zdravotní služby zásadní. Vponěkud jiném postavení je lékař-zaměstnanec, neboť odpovědnost nese jeho zaměstnavatel, který je poskytovatelem zdravotní služby amůže požadovat, aby zaměstnanec, který škodu způsobil, přispěl kjejí náhradě vlimitované výši čtyřapůlnásobku průměrného měsíčního výdělku, svýjimkou případů, kdy škodu způsobil úmyslně nebo pod vlivem návykových látek.

• Nerovnost ve vztazích zdravotních pojišťoven aposkytovatelů zdravotních služeb. Na tuto faktickou nerovnost opakovaně poukázalo ve svých nálezech iplénum Ústavního soudu ČR. Zdravotní pojišťovny aposkytovatelé zdravotních služeb jsou vpartnerských smluvních vztazích, přičemž však zdravotní pojišťovny měly (do doby, než je zrušil Ústavní soud) oprávnění vněkterých případech pokutovat své smluvní partnery avést snimi správní řízení, mají právo provádět revizní činnost, srážky zúhrady za poskytnutou zdravotní péči aje často především na nich, zda bude smluvní vztah sposkytovatelem zdravotní služby nadále pokračovat, nebo po skončení doby, na kterou byla uzavřena smlouva, tento smluvní vztah skončí. Tato skutečnost se promítá ido současného trendu, kdy se poskytovatelé zdravotních služeb, byť by byli vprávu, obávají vést soudní spor se zdravotními pojišťovnami, aby jejich případný úspěch nebyl vpraxi spíše „Pyrrhovým vítězstvím“, kdy sice vkonkrétním soudním sporu mohou uspět, ale nebude jim prodloužena smlouva oposkytování aúhradě zdravotních služeb, což je mnohem zásadnější. Zdravotní pojišťovny tak získávají včeském zdravotnictví zcela dominantní azásadní roli, která není vdemokratických právních státech obvyklá. Vřadě zemí Evropské unie iUSA je totiž obvyklé, že zdravotní pojišťovna příslušného pojištěnce automaticky hradí zdravotní služby poskytnuté tomuto pojištěnci kterýmkoliv lékařem, kterého si pojištěnec zvolí. Návštěva pojištěnce ulékaře znamená uzavření smlouvy– tedy povinnost zdravotní pojišťovny péči uhradit. Regulátorem trhu zdravotních služeb je pojištěnec ajeho spokojenost slékařem, nikoli úředník zdravotní pojišťovny ajeho spokojenost se smluvním partnerem. Unás je tomu zatím naopak.

• Léčit, nebo šetřit? Tato otázka je vmedicínském právu velmi zásadní, neboť ji pociťují jak soukromí ambulantní lékaři, tak manažeři lůžkových poskytovatelů zdravotních služeb. Na jedné straně jsou stanoveny přísné limity pro předepisování léčivých přípravků, vyžádanou péči, objem poskytované zdravotní péče, vlůžkových zařízeních jsou dány „paušály“– finanční limity, které je příslušná zdravotní pojišťovna ochotna aoprávněna poskytnout poskytovateli lůžkových zdravotních služeb. Na druhé straně je dána bezvýjimečná azásadní povinnost poskytovatele zdravotní služby akaždého zdravotníka postupovat na náležité odborné úrovni– tedy lege artis– iprávo každého pojištěnce, aby mu byla uhrazena zdravotní péče, která odpovídá současným dostupným poznatkům lékařské vědy ajeho individuálním potřebám. Vněkolika případech již Ústavní soud iNejvyšší soud ČR konstatovaly, že pokud poskytovatel zdravotní služby prokáže, že nebylo možno dodržet dohodnutý objem poskytnutých zdravotních služeb, ani dohodnuté limity předepisování léčivých přípravků nebo vyžádané péče, protože vopačném případě by nemohl splnit svou povinnost postupovat na náležité odborné úrovni avsouladu správy pojištěnce, pak je zdravotní pojišťovna povinna uhradit tuto nezbytnou zdravotní péči nad rámec stanovených limitů objemu poskytování zdravotních služeb inad rámec regulace vyžádané péče nebo preskripce léčivých přípravků (nález Ústavního soudu I. ÚS 2785/08 arozhodnutí Nejvyššího soudu 25 Cdo 3507/2008).

Je opět jen otázkou, který poskytovatel zdravotních služeb za současné dominance zdravotních pojišťoven vprávních vztazích povede se zdravotní pojišťovnou soudní spor. Mohou si to dovolit velké nemocnice nebo řetězce nemocnic, které jsou nepostradatelnými smluvními partnery, nikoli však nemocnice menší, které jsou pro zdravotní pojišťovny „postradatelné“ (je otázkou, zda pro jejich pojištěnce), nikoli však soukromí ambulantní lékaři. Nerovnost vztahů poskytovatelů zdravotních služeb azdravotních pojišťoven se promítá ido této oblasti.

• Násilí proti zdravotníkům ajejich právní ochrana. Násilí, vyhrožování, eventuálně též verbální napadání provází dnes každodenní život zdravotníků, setkávajících se srůznými agresory. To uznal izákonodárce, když vnovém trestním zákoníku zakotvil vyšší trestní sazbu odpovídající sazbě při ochraně úřední osoby (dříve veřejného činitele– např. soudce nebo policisty) pro případ vraždy, ublížení na zdraví nebo vyhrožování, jsou-li spáchány na zdravotníkovi při výkonu služby. Vražda zdravotníka při výkonu služby, ublížení na zdraví zdravotníkovi při výkonu služby, nebo vyhrožování zdravotníkovi při výkonu služby je stejně trestné jako vpřípadě spáchání těchto zločinů proti úřední osobě (soudci, policistovi apod.). Přitom zdravotník právní postavení úřední osoby (dříve veřejného činitele) nemá. Na druhé straně zákonodárce, bohužel, zatím opomenul stanovit stejnou trestní sankci ivpřípadě, že kútoku nedojde přímo při výkonu služby, ale pro výkon povinností vyplývajících zposkytování zdravotní služby (např. lékař není napaden přímo při výkonu povolání, ale proto, že povolání vykonával– viz případ vraždy ortopeda vPraze nebo útok mačetou na psychiatra). Nejčastější jsou pak vpraxi případy, kdy dojde kfyzickému útoku na zdravotníka, který nezanechá ublížení na zdraví– atakový je nadále přestupkem, ač vpřípadě fyzického útoku na úřední osobu jde otrestný čin. Vtomto směru zaujal nový trestní zákoník poněkud „polovičaté stanovisko“ aje snahou České lékařské komory dotáhnout právní ochranu zdravotníků do konce. Samozřejmě vúvahu připadají idalší prostředky právní ochrany proti skandalizaci zdravotníků, bezdůvodným útokům proti jejich profesní cti apod. Této problematice budeme ještě věnovat pozornost.

Mezinárodní úmluvy asmlouvy vztahující se kproblematice medicínského práva

Podle Ústavy České republiky mají ratifikované mezinárodní smlouvy přednost při jejich aplikaci před běžnými zákony České republiky azákony se musí těmto smlouvám přizpůsobovat. Zoblasti ochrany zdraví aproblematiky, kterou by bylo možno vztáhnout kproblematice medicínského práva, jsou důležité zejména tyto mezinárodní smlouvy:

• Úmluva na ochranu lidských práv adůstojnosti lidské bytosti vsouvislosti saplikací biologie amedicíny (Úmluva olidských právech abiomedicíně) adodatkový protokol ktéto úmluvě otransplantacích aozákazu klonování. Jednotlivá ustanovení této úmluvy budou předmětem dalšího výkladu.

• Úmluva oprávech dítěte, přijatá vČR pod č. 104/1991 Sb., se vztahuje ikněkterým úsekům poskytování zdravotních služeb nezletilým pacientům, mimo jiné stanoví iprávo každé dotčené osoby vyjádřit se kproblematice, která se dítěte týká, pokud je dítě na takové rozumové úrovni, že je schopno tvořit si samo své názory. Tuto právní ochranu nezletilého ve vztahu kposkytování zdravotních služeb obsahuje iÚmluva olidských právech abiomedicíně.

• Úmluva oochraně lidských práv azákladních svobod zroku 1951, vČR přijata pod č. 209/1992 Sb., obsahuje ve znění jedenácti dodatkových protokolů přijímaných Radou Evropy lidská práva uznávaná signatáři úmluvy. Základní lidská práva obsažená vtéto úmluvě podrobněji rozvádí pro oblast zdravotnictví Úmluva olidských právech abiomedicíně.

• Evropská sociální charta zroku 1961, vČR přijata pod č. 14/2000 Sb., zakotvuje mimo jiné iprávo na ochranu zdraví, na dostupnou lékařskou péči apomoc.

• Úmluva ozávodních zdravotních službách, přijatá vČR pod č.145/1988Sb., obsahuje závazky členských států při zajišťování zdravotní péče pro zaměstnance.

Ústava aListina základních práv asvobod

• Ústava České republiky neobsahuje konkrétní ustanovení, které by se přímo promítalo do problematiky medicínského práva. Je však třeba poukázat na zásadu, která se může týkat ipostavení zdravotníků ajejich vzájemných práv apovinností ve vztahu spacienty ijinými osobami, podle které každý občan může činit, co není zákonem zakázáno, anikdo nesmí být nucen činit, co zákon neukládá (článek 2 odstavec 4 Ústavy České republiky). Ústava záměrně užívá pojmu „zákon“, nikoli pojmu „právní předpis“, neboť práva, povinnosti, zákazy apříkazy lze vdemokratickém státě občanům ukládat pouze zákonem aprováděcí předpisy kzákonům (nařízení vlády, vyhlášky) mohou pouze upřesňovat zákazy apříkazy stanovené zákonem. Pokud prováděcí předpis jde nad rámec zákonného zmocnění, jde opředpis, který není ústavně konformní, asoud podle stanoviska Ústavního soudu může vkonkrétním případě takový předpis nepoužít nebo navrhnout Ústavnímu soudu jeho zrušení.

• Listina základních práv asvobod je součástí ústavního pořádku České republiky. Vněkterých svých ustanoveních se přímo či nepřímo týká problematiky práva vmedicíně. Jde zejména otato ustanovení Listiny základních práv asvobod:

– článek 6– každý má právo na ochranu života. Lidský život je hoden ochrany již před narozením;

– článek 7– nedotknutelnost osoby ajejího soukromí;

– článek 8– osobní svoboda je zaručena. Zákon stanoví, ve kterých případech může být osoba převzata nebo držena vústavní zdravotnické péči bez svého souhlasu. Takové opatření musí být do 24 hodin oznámeno soudu, který otomto umístění rozhodne do sedmi dnů;

– článek 10– právo na ochranu osobních údajů;

– článek 31– každý má právo na ochranu zdraví. Občané mají na základě veřejného zdravotního pojištění právo na bezplatnou zdravotní péči ana zdravotní pomůcky za podmínek, které stanoví zákon.

Obecné zákony aprávní předpisy, jejichž některá ustanovení souvisí sproblematikou práva vmedicíně aprávní odpovědností vmedicíně

• Občanský zákoník– zákon č. 40/1964 Sb., od 1. 1. 2014 pak účinný občanský zákoník č. 89/2012 Sb., který mimo jiné upravuje iproblematiku práv apovinností při poskytování zdravotních služeb, odpovědnost za zásah do práva na ochranu osobnosti, odpovědnost za škodu arozsah případné náhrady škody.

• Občanský soudní řád– zákon č. 99/1963 Sb., který mimo jiné upravuje postup vsoudním řízení, rozsudky pro uznání, rozsudky pro zmeškání apodrobně upravuje problematiku řízení opřípustnosti držení osoby vústavu zdravotní péče (§ 191a až § 191g).

• Trestní zákoník– zákon č. 40/2009 Sb., upravující mimo jiné problematiku oznamovací povinnosti, povinnosti překazit trestný čin, odpovědnosti za ublížení na zdraví znedbalosti nebo usmrcení znedbalosti, neposkytnutí pomoci, neoprávněné nakládání sosobními údaji, trestné činy proti těhotenství ženy, trestné činy související sneoprávněným nakládáním slidskými orgány atkáněmi, lidským embryem agenomem, omezení azbavení osobní svobody, poškození cizích práv avystavování nepravdivých lékařských zpráv, posudků análezů.

• Trestní řád– zákon č. 141/1961 Sb., upravující mimo jiné podmínky, za kterých lze bez souhlasu pacientů sdělovat údaje orgánům činným vtrestním řízení, adále pravidla trestního řízení– prověřování, zda došlo ktrestnému činu, atrestní stíhání.

• Správní řád– zákon č. 500/2004 Sb., upravující práva apovinnosti účastníků správního řízení, tedy řízení mezi orgánem státní správy aobčanem nebo právnickou osobou, včetně případů, kdy je vedeno správní řízení mezi správním orgánem ve zdravotnictví (krajským úřadem, Magistrátem hl. města Prahy, Ministerstvem zdravotnictví ČR, ale iorgánem ochrany veřejného zdraví nebo jiným úřadem) na straně jedné aúčastníkem správního řízení– poskytovatelem zdravotní služby (nemocnicí, soukromým lékařem) na straně druhé akdy lze ukládat vsoučasné době poměrně citelné sankce, proti kterým lze podávat odvolání, rozklad, podnět kpřezkoumání mimo odvolací řízení apod.

• Soudní řád správní– zákon č. 150/2002 Sb., pojednávající ovzájemných právech, povinnostech apravidlech řízení před soudy, které rozhodují ožalobách účastníků proti správním rozhodnutím (např. soukromý lékař podává žalobu proti rozhodnutí Ministerstva zdravotnictví ČR onepřiznání specializované způsobilosti nebo proti uložení pokuty apod.).

• Zákoník práce– zákon č. 262/2006 Sb., pojednávající oprávech apovinnostech zaměstnavatelů azaměstnanců, včetně povinnosti zaměstnavatele vytvořit zaměstnanci příznivé pracovní podmínky apovinnosti zaměstnance předcházet škodám aoznamovat zaměstnavateli možnost hrozící škody, oproblematice bezpečnosti aochrany zdraví při práci, délce pracovních směn, přesčasové práci, další přesčasové práci ve zdravotnictví apod.

• Zákon oznalcích atlumočnících– č. 36/1967 Sb., upravující postavení znalců avýkonu znalecké činnosti vČeské republice.

• Zákon osociálně-právní ochraně dětí– č. 359/1999 Sb., upravující mimo jiné ipovinnosti poskytovatelů zdravotních služeb poskytnout ibez ohledu na povinnou mlčenlivost náležitou součinnost orgánům sociálně-právní ochrany dětí ahlásit těmto orgánům případy porušování rodičovské zodpovědnosti aneplnění rodičovských povinností, mimo jiné též vpřípadech zanedbávání zdravotní péče onezletilé děti.

Právní předpisy upravující poskytování zdravotních služeb

• Zákon č. 372/2011 Sb., ozdravotních službách, upravující jednak právní vztahy orgánů státní správy na straně jedné aposkytovatelů zdravotních služeb na straně druhé, jednak právní vztahy poskytovatelů zdravotních služeb, lékařů adalších zdravotníků na straně jedné apacientů na straně druhé.

• Zákon č. 373/2011 Sb., ospecifických zdravotních službách, upravuje zvláštní druhy zdravotních služeb, např. sterilizaci, asistovanou reprodukci, kastraci, odběry lidské krve za účelem léčby nebo výroby transfuzních přípravků, genetická vyšetření, ověřování vklinické praxi dosud nezavedených metod na živém člověku, posudkovou péči, pracovnělékařské služby aochranné léčení.

• Zákon č. 374/2011 Sb., ozdravotnické záchranné službě

• Zákon č. 258/2000 Sb., oochraně veřejného zdraví

• Zákon č. 123/2003 Sb., ozdravotnických prostředcích

• Zákon č. 378/2007 Sb., oléčivech

• Zákon č. 285/2002 Sb., transplantační zákon

• Zákon č. 296/2008 Sb., olidských tkáních abuňkách

• Zákon č. 66/1986 Sb., oumělém přerušení těhotenství

• Zákon č. 379/2005 Sb., oochraně před návykovými látkami

• Zákon č. 220/1991 Sb., oČeské lékařské komoře, České stomatologické komoře aČeské lékárnické komoře

• Vyhláška č. 75/1986 Sb., kterou se provádí zákon oumělém přerušení těhotenství

• Vyhláška č. 92/2012 Sb., opožadavcích na minimální technické avěcné vybavení zdravotnických zařízení akontaktních pracovišť domácí péče

• Vyhláška č. 99/2012 Sb., opožadavcích na minimální personální zabezpečení zdravotních služeb

• Vyhláška č. 98/2012 Sb., ozdravotnické dokumentaci

• Vyhláška č. 39/2012 Sb., odispenzární péči

• Vyhláška č. 70/2012 Sb., opreventivních prohlídkách

• Vyhláška č. 102/2012 Sb., ohodnocení kvality abezpečí lůžkové zdravotní péče

• Vyhláška č. 104/2012 Sb., oposuzování nemocí zpovolání

• Vyhláška č. 101/2012 Sb., opodrobnostech obsahu traumatologického plánu poskytovatele jednodenní nebo lůžkové zdravotní péče

• Vyhláška č. 116/2012 Sb., opředávání údajů do Národního zdravotnického informačního systému

• Vyhláška č. 410/2012 Sb., ostanovení pravidel při lékařském ozáření

• Vyhláška č. 296/2012 Sb., opožadavcích na vybavení zdravotnické dopravní služby

• Vyhláška č. 297/2012 Sb., oListu oprohlídce zemřelého

• Vyhláška č. 79/2013 Sb., opracovnělékařských službách adruzích posudkové péče

Právní předpisy upravující způsobilost kvýkonu povolání lékaře anelékařských zdravotnických povolání

• Zákon č. 95/2004 Sb., opodmínkách získávání auznávání odborné způsobilosti aspecializované způsobilosti kvýkonu zdravotnického povolání lékaře, zubního lékaře afarmaceuta

• Zákon č. 96/2004 Sb., onelékařských zdravotnických povoláních

• Nařízení vlády č. 184/2009 Sb., ostanovení výše úhrad za atestační adalší zkoušky

• Vyhláška č. 185/2009 Sb., ooborech specializačního vzdělávání lékařů, zubních lékařů, farmaceutů aoborech certifikovaných kurzů

• Vyhláška č. 186/2009 Sb., ostanovení postupu při vyhlášení výběrového řízení na rezidenční místo, průběhu výběrového řízení na rezidenční místo azákladních kritériích kvýběru rezidenta

• Vyhláška č. 187/2009 Sb., ominimálních požadavcích na studijní programy všeobecného lékařství, zubního lékařství, farmacie ana všeobecné praktické lékařství

• Vyhláška č. 188/2009 Sb., oatestační zkoušce, aprobační zkoušce azávěrečné zkoušce certifikovaného kurzu

• Vyhláška č. 275/2012 Sb., ozdravotní způsobilosti zdravotnického pracovníka ijiného odborného pracovníka ve zdravotnictví

Právní předpisy upravující problematiku veřejného zdravotního pojištění aprávních vztahů zdravotních pojišťoven aposkytovatelů zdravotních služeb

• Zákon č. 48/1997 Sb., oveřejném zdravotním pojištění, upravující právní vztahy zdravotních pojišťoven, pojištěnců aposkytovatelů zdravotních služeb

• Zákon č. 551/1991 Sb., oVšeobecné zdravotní pojišťovně České republiky

• Zákon č. 280/1992 Sb., orezortních, oborových, podnikových adalších zdravotních pojišťovnách

• Vyhláška č. 618/2006 Sb., orámcových smlouvách

• Vyhláška č. 134/1998 Sb., oseznamu zdravotních výkonů sbodovými hodnotami

• Vyhláška č. 475/2012 Sb., ostanovení hodnoty bodu, výše úhrad zdravotní péče hrazené zveřejného zdravotního pojištění aregulačních omezeních objemu poskytované zdravotní péče pro rok 2013

• Vyhláška č. 376/2011 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona oveřejném zdravotním pojištění

• Vyhláška č. 384/2007 Sb., oseznamu referenčních skupin léčivých přípravků

• Vyhláška č. 58/1997 Sb., kterou se stanoví indikační seznam pro lázeňskou péči odospělé, děti adorost

• Vyhláška č. 59/1997 Sb., kterou se stanoví indikační seznam pro zdravotní péči vodborných dětských léčebnách

• Vyhláška č. 385/2007 Sb., ostanovení seznamu léčivých látek určených kpodpůrné nebo doplňkové léčbě

• Vyhláška č. 63/2007 Sb., oúhradách léčiv apotravin pro zvláštní lékařské účely

• Nařízení vlády č. 307/2012 Sb., omístní ačasové dostupnosti hrazených služeb

Právní astavovské předpisy upravující některé vztahy vrámci České lékařské komory

• Zákon č. 220/1991 Sb., oČeské lékařské komoře, České stomatologické komoře aČeské lékárnické komoře

• Stavovský předpis č. 1– Organizační řád ČLK

• Stavovský předpis č. 2– Volební řád ČLK

• Stavovský předpis č. 3– Jednací řád ČLK

• Stavovský předpis č. 4– Disciplinární řád ČLK

• Stavovský předpis č. 9– Oochraně lékařského stavu ajednotlivce

• Stavovský předpis č. 10– Etický kodex ČLK

• Stavovský předpis č. 11– Licenční řád ČLK

• Stavovský předpis č. 12– Funkční licence

• Stavovský předpis č. 13– Odborné posudky vědecké rady ČLK

• Stavovský předpis č. 16– Systém celoživotního vzdělávání ČLK

Modelové situace ajejich možná řešení

Modelová situace č. 1:

Právní zástupce pacienta požádal poskytovatele zdravotní služby onáhradu škody, která měla vzniknout postupem non lege artis při indikovaném plánovaném diagnostickém vyšetření, navíc provedeném údajně bez náležitého informovaného souhlasu. Poté došlo poskytovateli zdravotní služby usnesení soudu, aby se vyjádřil kžalobě onáhradu škody. Které právní předpisy se budou kpřípadu vztahovat akteré je třeba mít kdispozici?

Možné řešení:

Křešení otázky, zda postup byl „non lege artis“– tedy vrozporu spožadavkem na náležitou odbornou úroveň zdravotních služeb, bude třeba využít definice náležité odborné úrovně poskytování zdravotních služeb podle zákona ozdravotních službách č. 372/2011 Sb.

Při řešení otázky, zda diagnostické vyšetření bylo provedeno bez náležitého informovaného souhlasu pacienta, bude třeba vycházet zustanovení oinformovaném souhlasu podle zákona ozdravotních službách č. 372/2011 Sb.

Důkazní břemeno otom, že náležité informace pacient od poskytovatele zdravotní služby obdržel, má poskytovatel, zvláště pokud pacient tvrdí, že náležité informace neobdržel. Důležité tedy bude, zda existuje informovaný souhlas vpísemné formě, pak svědectví toho, kdo informace pacientovi podával, azápis do zdravotnické dokumentace otom, že informace byly poskytnuty apacient vyslovil souhlas. Unesení důkazního břemene bude tedy pochopitelně snazší, bude-li existovat informovaný souhlas vpísemné formě abude mít všechny náležitosti.

Ksamotnému vyjádření na základě usnesení soudu kžalobě onáhradu škody bude třeba znalostí ustanovení občanského zákoníku opodmínkách pro poskytnutí náhrady škody. Tyto podmínky uvádíme vdruhé kapitole této publikace.

Modelová situace č. 2:

Vnemocnici vznikl spor, zda ortoped se specializovanou způsobilostí může samostatně sloužit ústavní pohotovostní službu na chirurgii. Lékař, který tím byl pověřen, chtěl upozornit zaměstnavatele, že jde podle jeho názoru onezákonné rozhodnutí oobsazení ústavní pohotovostní služby. Které právní předpisy ktomu bude potřebovat?

Možné řešení:

Především bude třeba vycházet ze zákona č. 95/2004 Sb., ozpůsobilosti kvýkonu povolání lékaře, zubního lékaře afarmaceuta, kde je blíže rozvedeno, co je třeba považovat za samostatný výkon povolání lékaře ave kterých případech musí být nad lékařem bez specializované způsobilosti vpříslušném oboru stanoven odborný dohled lékařem se specializovanou způsobilostí. Vdaném případě jde olékaře se specializovanou způsobilostí voboru ortopedie, který však má samostatně vykonávat ústavní pohotovostní službu na nikoli ortopedickém, ale chirurgickém oddělení. Za jakých okolností azda vůbec, může takovou službu vykonávat, bude třeba zjistit zvyhlášky č. 99/2012 Sb., ominimálním personálním zabezpečení poskytování zdravotních služeb. Dále budeme křešení potřebovat vyhlášku č. 185/2009 Sb., ooborech specializačního vzdělávání lékařů, zubních lékařů afarmaceutů aoborech certifikovaných kurzů.

Kotázce pracovněprávních vztahů mezi zaměstnancem, kterému byl podle jeho názoru dán případně pokyn, který je vrozporu správními předpisy, azaměstnavatelem, který takový pokyn vydal, bude třeba mít kdispozici příslušná ustanovení zákoníku práce, zejména ustanovení opovinnosti zaměstnance upozornit zaměstnavatele na hrozící škodu, případně též ustanovení oprávu zaměstnance odmítnout splnit pracovní příkaz, který by byl vrozporu se zákonem.

Modelová situace č. 3:

Občanka Ukrajiny bez trvalého pobytu na území České republiky, ale spovolením kdočasnému pobytu na území České republiky, požádala oumělé přerušení těhotenství. Ktomuto zákroku nebyly dány zdravotní důvody. Poskytovatel zdravotní služby řeší otázku, zda jí může vyhovět. Řeší též otázku případné právní odpovědnosti pro případ nesprávného rozhodnutí. Které právní předpisy se budou kpřípadu vztahovat?

Možné řešení:

Při řešení otázky, zda lze cizince, která se na území České republiky zdržuje pouze přechodně anemá zde trvalý pobyt, provést interrupční výkon, je třeba vycházet ze zákona oumělém přerušení těhotenství č. 66/1986 Sb., vplatném znění, aprováděcí vyhlášky ktomuto zákonu (vyhláška č. 75/1986 Sb., kterou se provádí zákon oumělém přerušení těhotenství).

Pro případ, že by umělé přerušení těhotenství bylo provedeno vrozporu správními předpisy oumělém přerušení těhotenství, je třeba znát příslušná ustanovení trestního zákoníku otrestných činech proti těhotenství ženy, kde je stanovena skutková podstata isankce pro nedovolené přerušení těhotenství způsobem, který je vrozporu správními předpisy oumělém přerušení těhotenství. Případné důsledky pro lékaře, který porušil zákon oumělém přerušení těhotenství, by bylo možno hledat vtrestním zákoníku, případ by též bylo možno podle trestního řádu postoupit nebo odevzdat kdisciplinárnímu řízení orgánům České lékařské komory podle zákona č. 220/1991 Sb., pokud by příslušný orgán činný vtrestním řízení dospěl kzávěru, že disciplinární vyřízení případu bude dostačující.

Modelová situace č. 4:

Pacient odmítá krevní transfuzi iza cenu úmrtí anepřeje si, aby vpřípadě úmrtí byly jeho orgány použity ktransplantaci. Žádá oradu, co má učinit apodle kterých právních předpisů. Které právní předpisy bychom měli použít při řešení situace ana které právní předpisy lze pacienta odkázat?

Možné řešení: