Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hans Kaufmann,

Rita Wildegans

Van Goghovo ucho

Paul Gauguin a pakt mlčení

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5366. publikaci

Z německého originálu Van Goghs Ohr. Paul Gauguin und der Pakt des Schweigens

(ISBN 978-3-940731-14-2), vydaného nakladatelstvím Osburg Verlag Berlin v roce 2008, přeložila Anna Fejglová.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Milan Vokál

Návrh a realizace obálky Antonín Plicka

Na obálce olejomalba Paula Gauguina Slunečnice na křesle (1901)

Počet stran 240

Vydání 1., 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Copyright © Dr. Hans Kaufmann / Dr. Rita Wildegans, c/o WRITERS CLUB, Edelweißstr. 128, D-82024 Taufkirchen (Germany)

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Photo © ARTOTHEK

ISBN 978-80-247-4395-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vokál.

ISBN 978-80-247-8881-4 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8882-1 (ve formátu EPUB)

KAPITOLA 1

SLUNEČNICE NA KŘESLE

V létě roku 2000 jsme se před přáteli poprvé zmínili o našem bádání a poznatcích o „ateliéru Jihu“, onom životním a uměleckém spojení Vincenta van Gogha a Paula Gauguina v Arles (1888), a všichni reagovali nejdříve velmi skepticky. Není to čistá spekulace, senzačnost a nový mýtus o Vincentu van Goghovi? A proč naše otázky už dávno nepoložil a nenašel na ně odpovědi kunsthistorický výzkum, který se již desítky let jen málo malíři zabývá tak intenzivně jako právě Vincentem van Goghem a Paulem Gauguinem? Jak vás to vůbec napadlo? Jak to začalo? Ano, jak vlastně?

Na samém začátku bylo setkání s jedním obrazem.

ERMITÁŽ, PETROHRAD, POZDNÍ LÉTO ROKU 1996

Pozdní léto roku 1996. V Petrohradu je horko. Onoho slunečního, teplého dne na konci léta jsme se unavení a vyčerpaní prokousávali spolu s naší zájezdovou skupinou obří obrazovou galerií v Ermitáži v Petrohradu, stále zemdlenějším pohledem prohlíželi dlouhé chodby a vysoké místnosti, oči míjely tisíce obrazů. Přátelé nakonec znaveně někde zaostali, pouze my dva, Rita a Hans, jsme se rozhodli, že půjdeme do horních sálů. Nacházíme se tedy v oddělení obrazové sbírky dvou starých ruských kupců, Sergeje Ščukina a Ivana Morozova. Na nástěnné tabuli čteme, že počátkem 20. století sběratel Ščukin na radu pařížského galeristy Durand-Ruela přivezl do Ruska 221 děl umělců francouzské moderny – Pissarra, Matisse, Moneta, Renoira, Cézanna, Gauguina a Deraina. „Francouzsko-ruská entente (spojenectví, pozn. překl.) byla tenkrát tedy nejen vojenské povahy, ale projevovala se i na poli kultury,“ řekli jsme si a pokračovali mechanicky dál.

Najednou naši pozornost přitáhne jeden obraz. Vícero zvadlých žlutohnědých slunečnic rozhozených nedbale a nepořádně ve velkém, tmavozeleném loubkovém koši, který stojí na dřevěné židli nebo křesle, květiny v popředí mají svěšené hlavičky, jako by žíznily nebo se při hledání pomoci otáčely na všechny strany; na zadním opěradle křesla si všimneme modravě bílého šátku, na jehož pozadí je kontrastně zdůrazněna kytice slunečnic v koši; na stole vpravo je vidět obraz mladé Tahiťanky. Avšak uprostřed horního okraje obrazu, za křeslem a za šátkem se od černého pozadí místnosti strašidelně a tajemně odráží velká samostatná slunečnice, bledě hnědá, trochu průsvitná, suchá, ale neodkvetlá a neuvadlá, naopak hrozivě vztyčená s orámovaným kruhem semeníku. A z jeho středu se na nás upřeně dívá široce otevřené oko! (Viz obrázek na obálce knihy). Na popisce čteme: „Paul Gauguin (1848–1903), Slunečnice na křesle, 1901“. Obraz působí záhadně a současně vyvolává zvláštní pocity. Očividně je od Gauguina, ale je úplně jiný než jeho známé, typické obrazy, úplně jiný než obraz z jižních moří, který visí hned vedle. Užasle se zastavíme. Jak působivý a záhadný obraz! Věděli jsme, že Gauguin v pozdějších letech namaloval několik obrazů se slunečnicemi, ale tohoto jsme si doposud nevšimli v žádném katalogu nebo knize. V posledních desetiletích od ruské revoluce a během sovětské éry měl zřejmě v tomto muzejním sálu jen málo významnou existenci.

Naše únava je ta tam, najednou jsme se zcela probrali. Okamžitě je nám jasné: tento obraz má zvláštní význam. Stěží se nám daří odpoutat od něj pohled. Stojíme u něho dlouho, prohlížíme si ho, necháme ho na sebe působit a snažíme si zapamatovat všechny detaily. Ohlížíme se: strážkyně v sále se ve stoje opírá o parapet a vyhlíží na nádvoří Ermitáže, kde se koná obrovská slavnost u jeviště postaveného Coca-Colou. Zvenku zaznívá hlasitý pop. V sále jinak nikdo není, pouze my a obraz. Ačkoli v muzeu visí všude tabule ve více jazycích se zákazem fotografování, rozepne si Rita opatrně bundu a zcela proti svému zvyku striktně dodržovat toto pravidlo vytáhne fotoaparát a zmáčkne spoušť. Jsme velmi rozrušeni. Tento obraz si musíme zaznamenat, abychom ho mohli v klidu zkoumat a přesněji analyzovat.

Spěšně opouštíme Ermitáž, kráčíme přes Palácové náměstí, kde je slavnost v plném proudu, spěcháme přes Vítězný oblouk budovy Hlavního štábu, míříme dolů k Něvskému prospektu, kde se máme sejít v kavárně nedaleko Domu knihy se zbytkem skupiny. U silného ruského čaje máme pouze jedno téma: obraz se slunečnicemi! A pozoruhodné oko!

Bylo jasné, že slunečnice jako motiv obrazu jsou nerozlučně spjaty s Vincentem van Goghem. Pamatovali jsme si Čtyři slunečnice (F 452, JH 1330) namalované v Paříži v roce 1887, které jsme viděli v Kröller-Müllerově muzeu v Otterloo, a zejména slavný a milionkrát reprodukovaný obraz Váza s dvanácti slunečnicemi (F 456, JH 1561), který vznikl v Arles v létě roku 1888 a lze jej vidět v Nové Pinakotéce v Mnichově. A záhy jsme se dostali i k uměleckému soužití obou malířů, Gauguina a Vincenta van Gogha, které skončilo tak náhle událostmi kolem Vincentova uříznutého ucha. Obraz, v jehož blízkosti jsme v Ermitáži stáli, nepochybně obsahoval Gauguinovu narážku na Vincenta van Gogha a na dobu, kterou spolu s ním strávil v Arles.

Po návratu z této cesty nás pohltily jiné úkoly, takže jsme se věcí nejdříve nemohli zabývat. Vrátili jsme se k ní teprve za tři roky. Zjistili jsme například, že i tvar křesla, na němž stál koš se slunečnicemi, vykazuje podobnost s obrazem Gauguinova židle v Arles s knihami a svící (F 499, JH 1636), který van Gogh namaloval v prosinci 1888 (viz kapitolu 4). Bylo nám postupně jasné, že Gauguin celkovým motivem, slunečnicemi a křeslem, jakož i bílým „rubášem“ a v pozadí umístěnou mrtvou slunečnicí s okem odkazoval na svého mrtvého přítele Vincenta van Gogha.

Co by ale ten obraz mohl znamenat? Očividně obsahoval nějakou symbolickou výpověď. Že prakticky všichni malíři – vědomě či nevědomě – sdělují ve svých obrazech skrytá poselství, je stará moudrost a základ všech výkladů obrazů. Co přesně ale znamená tento obraz? Jaké Gauguinovo sdělení obsahuje? Co mělo znamenat samotné upřeně se dívající oko ve slunečnici?

Byl to začátek dlouhé cesty, pátrání a studia pramenů, které nás vtahovalo stále hlouběji do příběhu obou geniálních malířů a jejich krátkého životního a pracovního spojení v Arles. Na začátku jsme neměli ani nějaké určité domněnky, ani podezření. Obraz nás jistým způsobem zneklidňoval a zarážel, vzbuzoval zvídavost a podnítil k tomu, abychom se uměleckým spojením mezi Gauguinem a Vincentem van Goghem zabývali blíže.

MOTIV SLUNEČNIC A VINCENT VAN GOGH

Naše další hledání týkající se obrazu ukázala: Gauguin namaloval zátiší Slunečnice na křesle (olej na plátně, 73 x 91 cm, seznam děl 603) v roce 1901 na Tahiti, dva roky před smrtí a ještě před odchodem do Atuony, hlavního města Markézských ostrovů. Existují dva obrazy s tímto motivem, které vznikly krátce po sobě. První verze (W 602) se dnes nachází ve sbírce Nadace E. G. Bührle v Curychu (olej na plátně, 66 x 75,5 cm), petrohradský obraz, který uvedl vše do pohybu, je druhá verze motivu.

Obě Gauguinova zátiší se slunečnicemi se výrazně odlišují od známých jasných a příjemných van Goghových obrazů se slunečnicemi. Gauguin je do koše stojícího na křesle inscenuje ledabyle a nepořádně, většina hlaviček květin visí. Gauguin používá několik symbolů smrti: uvadlé květiny a prázdnou židli – běžný motiv 19. století; přes opěradlo křesla přehodí šátek, který jako modravě-bílý rubáš odděluje slunečnice od tmavého pozadí; vzadu se tajemně a strašidelně nachází morbidní, tmavohnědá, hrozivě vztyčená slunečnice s upřeným okem. Zatímco na curyšské verzi (W 602) je oko bílým šátkem téměř zakryto a dívá se jen tak napůl přes opěradlo, na petrohradském obraze ovládá z vysoko vztyčené slunečnice celou zadní plochu obrazu.

Později jsme zjistili, že Gauguin v roce 1901, tedy v posledním roce pobytu v Papeete na Tahiti, namaloval v rychlém sledu za sebou dohromady čtyři obrazy se slunečnicemi, z toho tři s oním okem v jednom z květů, a také čtvrtý má zvláštní, terčovitý květ uprostřed kytice, který se dá chápat jako skryté oko. Obraz jsme měli možnost vidět v roce 2002 v Amsterdamu, na výstavě „Van Gogh a Gauguin, ateliér Jihu“, kterou společně uspořádaly Art Institute of Chicago a Muzeum Vincenta van Gogha v Amsterdamu.[1]

Na obraze Slunečnice s mangem (W 606) lze oko v podivné slunečnici vidět velmi zřetelně. Tyčí se tam nápadná nahnědlá slunečnice s okem na růžově zbarveném pozadí za kyticí slunečnic a mangových větviček, jež stojí ve vyřezávané maorské váze na modrém stole nebo podlaze. Vpravo vedle vázy stojí malovaná japonská miska, v níž leží uříznutá slunečnice s nazelenalým „okem“; před ní tři kusy ovoce.[2]

Gauguinův čtvrtý slunečnicový obraz z této série Slunečnice s Nadějí Puvise de Chavannes (W 604)[3] se dá lépe interpretovat podle citací z obrazů Degase a Puvise de Chavannes. Tematicky se rovněž odkazuje na Gauguinův vztah k Vincentovi, neboť v Arles oba opakovaně mluvili o Degasovi a Puvisovi a van Gogh si vzpomněl po dramatickém ukončení jejich společenství, že předtím ještě citoval Degase větou: „Uchovám se pro Arlesanky.“ (viz kap. 5). Na tomto obraze má Gauguin kytici v maorské misce a uříznutou slunečnici ležící na stole. U zdi skicuje dva „obrazy v obraze“: poznáváme tam reprodukci Degasovy rytiny a nad ní Naději od Puvise de Chavannes. Tisky těchto obrazů si Gauguin vzal s sebou na jih. Degasův výjev z nevěstince se ženou sklánějící se nad umyvadlem se v náčrtu nikterak podstatně neodlišuje od originálu. Naproti tomu obraz Naděje Puvise de Chavannes Gauguin výrazně změnil: Puvis představuje alegorii nahé dívky, která sedí obklopená jarní krajinou s olivovou ratolestí v ruce a nevinně pohlíží přímo na diváka, aby „předala poselství obnovy a probuzené naděje“.[4] Gauguin dal tomuto symbolu čistoty a naděje jiný význam tím, že změnil směr dívčího pohledu: již se nedívá přímo na pozorovatele, nýbrž otáčí hlavu; pohled míří nalevo mimo obraz. Zde se setkáváme se slunečnicemi ve spojení s výjevem z nevěstince a „ztracenou nevinností“ (podle Puvise de Chavannes).

Bylo nabíledni, že tyto obrazy jsou více než pouhá zátiší: Obsahují nepochybně poselství, které se vztahuje k Vincentu van Goghovi.[5] Vincentovy studie slunečnic z pařížského období (léto 1887)[6] se mu líbily tak, že výměnou získal do vlastnictví dvě z nich (viz kapitola 2). A Vincent z přátelství vyzdobil Gauguinův pokoj před jeho příjezdem do Arles dvěma novými obrazy se slunečnicemi.[7] Gauguin sám portrétoval Vincenta v Arles na podzim roku 1888, zatímco ten maloval obraz se slunečnicemi, Gauguin obraz nazval Malíř slunečnic[8] (W 296) (viz kapitola 4).

V memoárech Před a po o tom napsal: „Napadla mě myšlenka namalovat jeho portrét, když zrovna maloval zátiší, které má moc rád – slunečnice.“[9] Rovněž v dopise Vincentovu bratrovi obchodníku s obrazy Theu van Goghovi označil Vincenta jako „malíře slunečnic“.[10] Vincenta samotného ujišťoval, že dává přednost jeho slunečnicím před obrazem se slunečnicemi v japonské váze od Claude Moneta.[11]

Byť Vincent poklonu odmítl, pyšně bratrovi sdělil, že Gauguin o jeho zobrazení slunečnice řekl: „to, to je … ta květina[12]“, tak řečeno květina „jako taková“. A také se s ní sám identifikoval: „Víš přece, k Jeanninovi patří pivoňka, ke Quostovi sléz a ke mně prostě slunečnice.“[13]

Když Gauguin bezprostředně po odjezdu z Arles projevil přání, že by chtěl dostat obraz se slunečnicemi na žlutém pozadí, jímž Vincent vyzdobil jeho pokoj ve Žlutém domě, odpověděl ten v podobném duchu: „V dopise mluvíte o jednom z mých obrazů, slunečnice na žlutém základě, a říkáte, že by vás potěšilo, kdybyste ho získal. Myslím, že jste si vybral velmi správně – když má Jeannin pivoňku a Quost má slézovku, tak já přejal zejména slunečnici.“[14] Jelikož mu ale zmiňovaný obraz nechtěl přenechat, namaloval Gauguinovi druhou verzi.[15] Originály z Arles poslal bratrovi do Paříže a napsal: „Pokud budeš chtít, můžeš oba obrazy se slunečnicemi vystavit u nich [tj. v obchodě s uměním Goupil]. Gauguin by byl rád, kdyby jeden z nich dostal, a já Gauguinovi jistou radost rád udělám. Takže chtěl by mít jeden z obou obrazů – dobře, tak tedy jeden z nich udělám ještě jednou, ten, který chce raději.“[16]

Motiv slunečnic neidentifikoval s Vincentem pouze Gauguin, ale i jiní umělci a umělečtí kritici: Roland Holst a Jan Veth sestavili na podnět Vincentovy švagrové Johanny van Gogh-Bongerové dva roky po Vincentově smrti velkou retrospektivu 87 obrazů a 20 kreseb, která byla otevřena 17. prosince 1892 v Panoramatickém sálu v Amsterdamu.[17] Roland Holst navrhl pro vazbu katalogu litografii. Na vrchní desce je zvadlá, dolu nakloněná slunečnice, v pozadí slunce zapadající do moře. Nad květinou se vznáší svatozář, čímž se stává posvátnou Goghovou květinou. Je zde naprosto zřejmá identifikace slunečnice se zemřelým umělcem, jehož jméno Vincent vystupuje nad kořeny.[18]

Je tudíž jasné, že Gauguin na Vincenta van Gogha intenzivně myslel, když v roce 1901 maloval čtyři obrazy se slunečnicemi. Ve třech z nich se očividně skrývá v motivu „upřeného oka“ hlubší symbolický obsah. Odilon Redon (1840–1916), hlavní malíř symbolismu, použil už předtím, zejména v cyklech rytin, tajemné oko jako záhadný motiv.[19] Avšak pro nás to byl ještě nejasný odkaz, který jsme museli ještě prozkoumat.

PRVKY SYMBOLISMU

Umělecké pojetí symbolismu bylo ve Francii během celého 19. století silnou reakcí na panující umělecké směry, na racionalismus, realismus a naturalismus a nakonec i na impresionismus. Symbolismus zahrnoval jak literaturu, tak malířství tím, že stanovil „pocit“ jako východisko uměleckého ztvárňování. Představitelé literárního symbolismu ve Francii byli básníci jako Charles Baudelaire, Paul Verlaine, Stéphane Mallarmé a Artur Rimbaud. Symbolismus se obrátil proti studené racionalitě, proti jeho pravidlům a normám a usiloval o vyjádření hlubších vnitřních pravd, které se nacházejí ve světě snů a fantazie a vymykají se racionalistickým definicím.

Symbolistické malířství dávalo přednost emocionálním motivům: snové obrazy, vize, vesmírné krajiny, zaříkávání, noční výjevy, zobrazení pomíjivosti, nálady, fantasknost a pohádkovost. K hlavním představitelům ve Francii patřili Émile Henri Bernard, skupina Nabis, tedy Maurice Denis, Paul Sérusier a další, dále Gustave Moreau, Gustave Doré, Pierre Puvis de Chavannes, Odilon (Bertrand) Redon a po odklonu od impresionismu také Paul Gauguin.

Podle pojetí symbolistů obsahuje obraz nebo báseň tajemství skryté v určitých symbolech, k němuž musí čtenář, případně divák najít klíč citem. Hlavní představitelé literárního symbolismu od roku 1891 nadšeně velebili Gauguina jako symbolistického malíře. První kontakty vytvořil Odilon Redon, který také namaloval Gauguinův portrét. Jelikož Redon znal Stéphane Mallarmého a Jorise-Karla Huysmanse a pravidelně chodil do oblíbeného lokálu symbolistů, záhy patřil k tomuto kroužku i Gauguin. Zejména Mallarmého literární symbolismus se blížil Gauguinovým intencím: Mallarmé se podobně jako Gauguin obracel na aktivní vědomí, podle čehož je báseň, tak jako obraz tajemství, k němuž musí čtenář, případně pozorovatel, hledat klíč.

Literární symbolisté objevili v Gauguinově malbě vnitřní příbuznost se svou koncepcí umění. Symbolismus jako hlavní program nového Gauguinova stylu propagoval umělecký kritik Albert Aurier (1865–1892) a současně ho prohlásil v malířství za nejvýznamnějšího symbolistu.[20] V březnu 1891 vyzval umělce v symbolistickém manifestu vycházejícím z Gauguinova obrazu Jakubův zápas s andělem (W 245), aby se zřekli impresionismu a zabránili všemu, co by vyvolalo nesprávný dojem hmotného světa, tj. za každou cenu zabránit, aby obrazy působily na pozorovatele jako hmotný svět sám. Musí se to dělat tak, jak to dělají novější malíři, v jejichž čele kráčí Paul Gauguin. Pozorovatel musí dostat dostatek možností, aby viděl obraz osobním způsobem. Je to umění, které prorazí za pomoci Paula Gauguina, tohoto geniálního umělce s původní a také trochu divokou duší. Aurier končí článek konstatováním, že toto století převalující se v agónii má pouze jednoho velkého umělce, možná dva, pokud počítáme Puvise de Chavannes.[21]

Před Gauguinovou první cestou na Tahiti uspořádali symbolisté na jeho počest rozlučku. Také když se Gauguin v roce 1893 vrátil na dva roky do Francie, pěstoval intenzivní kontakty s Redonem a Mallarméem. Při příležitosti Gauguinovy výstavy v galerii Durand-Ruel, na kterou jinak publikum reagovalo negativně, zněla ze strany literárních symbolistů naopak jednotná podpora. Mallarmé se vyslovil o „úplných ledovcích estetiky“. Byl nadšen tím, „jak je možné zahalit takové množství tajemství do tak zářících barev.“[22] Proměnou symbolismu na nejdůležitější soudobý literární směr rostla také Gauguinova vážnost. Gauguin sám vznesl později nárok na to, že byl zakladatelem symbolistického malířství:

„Toto hnutí v malířství jsem vytvořil já. Mnoho mladých lidí, nikoli nenadaných mladých lidí, mělo z toho užitek. Ale ještě jednou: sami ze sebe nic nevytvořili. Já jsem je vzdělal.“[23]

Prozatím tedy tak. Avšak symbolický obsah Gauguinových obrazů s mrtvou slunečnicí a okem v nich nebyl zatím v literatuře přesvědčivě vysvětlen. Celkem existuje shoda v tom, že Gauguinův vnitřní zápas s Vincentem a společně strávené týdny v Arles se určitě projevily ve znázornění slunečnic. Jelikož Gauguin motiv slunečnice s okem namaloval hned v několika verzích krátce za sebou, muselo být téma pro něho velmi závažné. Ale co přesně to mohlo být?

Každopádně tady nás stále neopouští otázka: Co upřené oko ve slunečnici znamená? Jaké tajemství do něho Gauguin skryl? S čím se v těchto obrazech potýkal? Proč symbolistickým motivem vyslovoval tak očividnou výzvu k odhalení záhadného poselství?

„BOŽÍ OKO“ A „KAINOVO ZNAMENÍ“

Věnovali jsme se tedy výzkumu motivů. V obrazech jsme našli předchůdce u Odilona Redona v litografii Kyklop s květinami z roku 1883. Co přesně hodlal ale Gauguin vyjádřit upřeně hledícím okem ve slunečnici? K tomu jsme našli pozoruhodné literární příklady:

Motiv „božího oka“ vidoucího vše, které provází a pronásleduje Kaina za bratrovraždu, odkazuje na příběh Kaina a Ábela ve Starém zákoně (Genesis 4,1-16):

„Promluvil Kain ke svému bratru Ábelovi […] Když byli na poli, povstal Kain proti svému bratru Ábelovi a zabil jej. Hospodin řekl Kainovi: ‚Kde je tvůj bratr Ábel?‘ Odvětil: ‚Nevím. Cožpak jsem strážcem svého bratra?‘ Hospodin pravil: ‚Cos to učinil! Slyš, prolitá krev tvého bratra křičí ke mně ze země. Budeš nyní proklet a vyvržen ze země, která rozevřela svá ústa, aby z tvé ruky přijala krev tvého bratra. Budeš-li obdělávat půdu, už Ti nedá svou sílu. Budeš na zemi psancem a štvancem.‘ Kain Hospodinu odvětil: ‚Můj zločin je větší, než je možno odčinit. Hle, vypudil jsi mě dnes ze země. Budu se muset skrývat před tvou tváří. Stal jsem se na zemi psancem a štvancem. Každý, kdo mě najde, bude mě moci zabít.‘ Ale Hospodin řekl: ‚Nikoli, kdo by Kaina zabil, bude postižen sedmeronásobnou pomstou.‘ A Hospodin poznamenal Kaina znamením, aby jej nikdo, kdo ho najde, nezabil. Kain odešel od tváře Hospodinovy a usadil se v zemi Nódu, východně od Edenu.“[24]

Při hledání symbolů oka jsme narazili na zpracování motivu v básni Victora Huga Svědomí (La Conscience), poprvé vydané roku 1859 ve sbírce La Légende des Siècles (Legenda věků, pozn. překl.). Tato báseň a obraz „Kainova oka“ patří ke všeobecnému vzdělání každého Francouze a až do dnešních dnů je pevnou součástí výuky na francouzských školách. Bezpochyby ji znal rovněž Gauguin, vždyť Victor Hugo patřil k jeho nejoblíbenějším autorům. Kromě toho vyvedl téma básně Fernand Cormon v rytině, která byla tenkrát po Francii velmi rozšířená. V La Conscience líčí Hugo Kainův příběh a jeho marný pokus uniknout po bratrově vraždě „božímu oku“:

Victor Hugo: Svědomí (volný překlad)

Když se svými dětmi oděnými v kožešinách

rozcuchaný, sinalý uprostřed bouří

Kain uprchl od Jehovy,

dorazil zasmušilý, když se přiblížil večer,

na velkou pláň na úpatí hory.

Unavená jeho žena a vyčerpaní jeho synové

mu pravili: „Dovol nám ulehnout na zem a spát.“

Kain nespal a přemítal na úpatí hory.

Když pozvedl hlavu, v hloubi temné oblohy

uzřel oko, v temnotě široce otevřené,

které ho upřeně pozorovalo.

„Jsem příliš blízko,“ řekl si rozechvěně.

Probudil spící syny a unavenou ženu

a zase prchal světem dál.

Třicet dnů šel a šel též třicet nocí,

zamlklý, bledý a děsící se každého zvuku,

pokradmu, bez otočení a bez ustání,

bez odpočinku, bez spánku dorazil nakonec

na kraj země, jež stala se Asýrií.

„Zastavme se,“ řekl, „neboť tento asyl je jist,

zůstaňme. Dostali jsme se na kraj světa.“

A jak usedl, viděl na pochmurném nebi

oko na tomtéž místě hluboko na horizontu.

Pochytil ho třes a mrazilo ho hrůzou.

„Skryjte mě!“ volal, maje prst na rtech.

Všichni synové uzřeli chvějícího se drsného předka svého.

Kain promluvil k Jabelovi, otci těch, kteří přebývali

pod stany ze srsti na velké poušti:

„Natáhni plachtu na tu stranu stanu.“

A rozvinuli vlající stěnu;

a když ji zajistili olověným závažím,

„Nevidíte už nic?“ ptala se Cilla, dítě plavé,

dcera synova, sladká jako ranní červánky;

a Kain odvětil: „To oko ještě vidím!“

Jubal, otec těch, kteří táhnou městy,

foukají do rohů a tlučou do bubnů,

zvolal: „Já svedu postavit ohrazenou stěnu.“

Vystavěl zeď z bronzu a skryl Kaina za ni.

A Kain děl: „To oko se na mne dívá pořád!“

Henoch pravil: „Zbudujme kolem hradbu tak strašnou, že se

k ní nic nepřiblíží. Vystavějme město s citadelou,

vystavějme město a opevněme se v něm.“

Tedy Tubalkain, otec kovářů,

vystavěl město veliké, nadlidské.

když pracovali, lovili na pláni jeho bratři, synové

Enovy a děti Setovy; a vypíchli oči tomu, kdo se přiblížil;

a večer stříleli šípy ke hvězdám.

Žula vystřídala stany z pruhů plachet,

každý kus kamene spojili železnými spoji

a město vypadalo jako město z podsvětí;

kraj potemněl stíny věží;

zdím dali tloušťku hor;

na bránu napsali: „Hospodinu zapovězeno vstoupit.“

A když dokončili obepínající zdi,

posadili předka doprostřed věže z kamene; byl stále skleslý

a vylekaný. „Ó, otče. Oko zmizelo?“ řekla rozechvěle Cilla.

A Kain odpověděl: „Ne, je pořád tam.“

Tak pravil: „Chci žít pod zemí

jako v hrobce osamělý muž;

nic se na mne už nepodívá, já neuvidím už nic.“

Tak vyhloubili jámu a Kain řekl: „To je dobře.“

Potom sestoupil dolů sám pod temnou klenbu; když se posadil

na židli v temnotě a když nad ním zavřeli hrobku,

Oko už bylo v hrobě a dívalo se na Kaina.[25]

Jak se má báseň chápat? V biblické předloze Kain po bratrovraždě uniká před okem, jež ho stále pronásleduje. Nepodaří se mu uniknout ani v hrobě. Rozporuplný postoj Boží vůči Kainovi, s nímž na jedné straně chce zúčtovat a potrestat ho, na straně druhé ho staví pod svou zvláštní ochranu a ujišťuje ho, že ho nikdo neusmrtí, by mohlo dát symbolu „Božího oka“ dvojitý význam: Bůh vidí vše a Kain ho neoklame, když tvrdí, že neví, kde je Ábel. Bůh se dívá na Kaina a jeho zločin káravým pohledem. Na druhé straně ho má „pod dohledem“ a skýtá mu ochranu, kterou mu propůjčí Kainovo znamení.

Victor Hugo klade důraz jinam: obsah a název básně naznačují, že „Boží oko“ se nachází v Kainově mysli a jsou projekcí jeho špatného svědomí, lidského svědomí, které Kant s úctou obdivoval jako „mravní zákon ve mně“. Odtud název básně.[26]

Dělal Gauguin ve zmiňovaných obrazech náznaky na tuto báseň? Vzhledem k jeho vzdělání, sečtělosti a proslulosti této básně lze jistě vycházet z toho, že ji znal a že upřené oko v obrazech se slunečnicemi je narážka na „oko“ v Hugově básni. Ve spojení se slunečnicí se ale zde jeví kárající „Boží oko“ jako oko Vincenta van Gogha. Byla symbolika básně ve spojitosti s okem obrazů se slunečnicemi snad možným klíčem k jejich pochopení?

Co by to mohlo znamenat? Pronásledoval zestárlého Gauguina pohled mrtvého malíře a druha? Byl to trestající, hrozící pohled? Byl projekcí špatného svědomí? Co chtěl Gauguin těmito obrazy skrýt a odhalit?

Abychom to zjistili, museli jsme pátrat, jaký byl jejich vzájemný vztah a co se mezi nimi událo.

1 Katalog výstavy: Douglas W. Druick / Peter Kort Zegers (vyd.) (2001). Vincent van Gogh and Gauguin. The Studio of the South, London / New York; německy: (2002). Van Gogh und Gauguin. Das Atelier des Südens. Stuttgart = (2002) Atelier des Südens.

2 Souvislost obrazů s Vincentem van Goghem se konstatuje in (2002) Atelier des Südens, s. 350 an.

3 Obr. in (2002) Atelier des Südens, s. 353.

4 (2002) Atelier des Südens, s. 88.

5 K symbolice slunečnic u Vincenta Gogha srov. Roland Dorn (1990). Décoration. Vincent van Goghs Werkreihe für das Gelbe Haus in Arles, (Diss. Mainz 1986), Hildesheim. = (1990) Dorn, s. 113–117.

6 Díla F 375, F 376 a F 452.

7 (1990) Dorn, s. 113–117.

8 Le peintre de tournesols, dílo č. WC 296; Van Gogh Museum, Amsterdam.

9 „J’ eus l’ idée de faire son portrait en train de peindre la nature morte qu’ il aimait tant – des tourne-sols“; originál – rukopis, Bl. 13 přel. autor. Německý překlad: Erik-Ernst Schwabach. (nové vyd. 2003). Paul Gauguin. Vorher und Nachher. Lebenserinnerungen. Köln = (2003) Vorher und Nachher. Na s. 25 je na tomto místě chyba. Schwabach přeložil příslušnou pasáž: „Zatímco jsem já (sic!) maloval zátiší, které on tak miloval – slunečnice –, napadla mě myšlenka, udělat jeho portrét.“ Z originálního textu a obrazu je ale jasně vidět, že zatímco Gauguin portrétoval kolegu, ten maloval zátiší se slunečnicemi.

10 Gauguin Theovi van Gogh, cca 20. prosince 1888 = Dopis GAC 12 in Douglas Cooper (vyd.) (1983). Paul Gauguin. 45 Lettres à Vincent, Théo et Jo van Gogh. Collection Rijksmuseum Vincent van Gogh, Amsterdam, Den Haag/Lausanne = (1983) Cooper, s. 86–89. „J‘ai fait dernièrement un portrait de votre frère comme motif de tableau, (le peintre de tournesols) toile de 30.“

11 Vincent Theovi van Goghovi, prosinec 1888, dopis 563 in sv. IV, s. 219: „Gauguin mi nedávno řekl, že prý viděl obraz Claude Moneta se slunečnicemi ve velké japonské váze, velmi pěkné, ale – mé se mu líbily více.“ in Vincent van Gogh (1965/1968 ). Sämtliche Briefe. 6 svazků. Fritz Erpel (vyd.), nový překlad Eva Schumann. Berlín (NDR) = Briefe.

12 Vincent Theovi, 23. ledna 1889, dopis 573. „Víš přece, že Gauguin ji měl obzvlášť rád. Kromě jiného o tom řekl: ‚To – to je – květina.“

13 Tamtéž. Georges Jeannin (1841–1925), Ernest Quost (1844–1931) – malíři květin a ovoce (pozn. překl.).

14 Vincent Gauguinovi, cca 23./24. ledna 1889; faksimile a transkripce in (1983) Cooper, s. 264–271.

15 Asi dílo čís. F 458, varianta díla F 454.

16 Vincent Theovi, 23. ledna 1889, dopis 573, sv. IV. s. 239.

17 Srov. katalog výstavy (1990). Vincent van Gogh und die Moderne. Essen, s. 214 an.

18 Obr. tamtéž, s. 215.

19 Srov. Odilon Redon, litografie Kyklop s květinami (1883), obr. in (2002) Atelier des Südens, s. 243.

20 Srov. katalog výstavy (1998). Das verlorene Paradies. Essen/Berlin, s. 106 an.

21 Mercure de France (březen 1891). Cit. in (1994) Prather/Stuckey, s. 150 an.

22 Katalog výstavy (1998). Das verlorene Paradies. Essen, s. 231.

23 (2002) Atelier des Südens, s. 336.

24 Bible. Písmo svaté Starého a Nového zákona. (1985). Ekumenický překlad. Praha, s. 25.

25 Victor Hugo (1859). La Légende de Siècles (báseň La Conscience).

26 V předmluvě k Les Châtiments Hugo napsal: „Lidské svědomí je myšlení boží.“

KAPITOLA 2

KDO BYL VINCENT VAN GOGH?

DVA ŽIVOTY SE SETKÁVAJÍ:

PAŘÍŽ, AVENUE DE CLICHY, KONEC LISTOPADU 1887

Jednoho ponurého, chladného avlhkého dne pozdního podzimu roku 1887 Vincent van Gogh hlídá na výstavě ve velkém sále lidové hospody Le Grand Bouillon, vbývalém tanečním sálu Bal du Châlet na Avenue de Clichy vPaříži, kterou zorganizoval ze svých nových obrazů aobrazů svých přátel jako Louis Anquetin, Émile Bernard, Arnold Hendrik Koning, Henri de Toulouse-Lautrec adalší. Této skupině mladých, ještě neznámých anovou cestu hledajících umělců se říká „malíři des Petit Boulevard“ na rozdíl od již známějších auznávaných malířů „impresionismu“ jako Claude Monet, Edgar Degas, Camille Pissarro, Armand Guillaumin aAlfred Sisley, kteří již vystavovali aprodávali obrazy uobchodníků na „Grand Boulvard“, například ve filiálce obchodu suměním Boussod, Valadon & Cie., na bulváru Montmartre č. 19, který vedl jeho mladší bratr Theo.

Již od března 1886 Vincent žije, maluje abydlí ubratra vPaříži, vulici Lepic č. 54. Do výstavy vGrand Bouillon vložil hodně práce asil adoufal, že bude úspěšnější než předcházející dvě, jež zorganizoval na jaře avlétě 1887 vlokálu Tambourin. Vbřeznu adubnu tam předvedl sbírku japonských barevných dřevorytů, které pořídil vkomisi, avčervnu výběr zvlastních obrazů. Obě akce skončily fiaskem. ZJaponců neprodal prakticky nic avčervenci měl smajiteli Tambourinu ruční výměnu názorů, při níž sehrála nejasnou roli hospodská ajeho model Agostina Segatoriová, sníž se přátelil, ataké přitom dost jeho obrazů utrpělo škodu.[27]

Čte si vnedávno vydaném Zolově románu L’ Œuvre, který na něho velmi zapůsobil. Cožpak nemá on sám mnoho společného srománovým hrdinou Claudem Lantierem, geniálním průkopníkem „malby vplenéru“, kterého obchodníci suměním neuznávali azesměšňovali? Kdo pak bude tím geniálním umělcem, jemuž se podaří prorazit snovým malířským stylem, jak to požadoval Zola? Musí se „teprve narodit“ onen „moderní umělec, jemuž by se ve stopách Lantierových podařilo vášnivé vyobrazení snejvyšší realitou na základě vědecké analýzy bez romantického oparu“, jak vzávěru románu píše Zola,[28] nebo už je na světě? Kde leží budoucnost malířství, když mnoho uměleckých kritiků dokonce už impresionismus označují za překonaný amnozí malíři hledají nové cesty?

„Bonjour, Monsieur van Gogh.“ Příjemný, smyslně zabarvený hlas ho vytrhl zčetby. Vidí malého, tmavovlasého ado hněda opáleného muže jižanského typu, jak se kněmu pružným krokem blíží sálem. „Váš pan bratr mi řekl, že bych si tohle měl prohlédnout.“ To musí být ten Paul Gauguin, který se právě vrátil do Paříže zumělecké expedice zPanamy aMartiniku! Vincent už oněm ajeho potyčkách simpresionisty aneoimpresionisty slyšel hodně, Gauguin byl totiž časté téma rozhovorů vokruhu jeho přátel malířů: otec asyn Pissarrovi, Guillaumin, Signac, také Schuffenecker, který Gauguina hodně obdivoval aopět ho ubytoval usebe. Émile Bernard aArchibald Hartrick, což byli Vincentovi spolužáci zateliéru Cormon, mu vyprávěli olétě roku 1886, kdy malovali sGauguinem vPont-Avenu vBretani. Vincent možná už viděl některé starší Gauguinovy obrazy, například na výstavě impresionistů vroce 1886 adoma uPissarra, Guillaumina aSchuffeneckera. Rovněž obchodník suměním Arsène Portier, který bydlel vulici Lepic vtémže domě jako Theo aVincent, nabízel kprodeji Gauguinovy obrazy. Kromě toho Gauguinova aLavalova cesta do Panamy ijeho odjezd kvůli „malování vtropech“ vzbudily vpařížských uměleckých kruzích dost rozruchu anapjatého očekávání, co zmalířské expedice přiveze.

Bylo to tedy někdy na konci listopadu, kdy se Paul Gauguin aVincent van Gogh setkali aosobně seznámili.[29] V Grand Bouillon se mohl Gauguin podívat na Vincentovy vystavené obrazy. Zapůsobily na něho dvě studie svelkými, uříznutými slunečnicemi apochválil je. Potěšen apolichocen mu hned oba obrazy nabídl ke směně za jeden jeho.

Je na zváženou, zdali Gauguin opravdu tak vysoce hodnotil van Goghovy obrazy, anebo ve směně obrazů spatřil spíše prostředek, jak se dostat do těsnějšího kontaktu sobchodníkem suměním Theem van Goghem.[30] Každopádně byl tón dopisu, jímž Gauguin nabídl kvýměně svůj malý obrázek zMartiniku, dost obchodní:

„Ctěný pane, zmé strany najdete uobchodníka srámy Cluzela vulici Fontaine obraz, který jsem tam ponechal knaší směně. Nebude-li se Vám líbit, dejte mi vědět tím, že si přijdete vybrat sám nějaký jiný. Promiňte, že jsem si nepřišel vyzvednout ty Vaše [obrazy] sám, ale do Vaší čtvrti chodím velmi zřídka. Vyzvednu si je na bulváru Montmartre 19 [tj. vobchodě uThea], pokud je tam, prosím, zanecháte. Váš oddaný Paul Gauguin.“[31]

Tak bylo navázáno spojení mezi oběma umělci, které mělo později nabýt osudového významu. Vincent byl zGauguinových obrazů uvytržení aThea přesvědčil, aby tohoto malíře zastupoval. Bratři si koncem prosince prohlíželi uSchuffeneckera práce, které Gauguin přivezl zMartiniku. Theo získal pro sebe apro galerii hned tři obrazy azaplatil za ně Gauguinovi pěknou částku 900 franků. Tím se Gauguinovi otevřelo zajímavé obchodní spojení. Vincent později ale tuto známost spojoval svelmi osobními auměleckými očekáváními, touhami, nadějemi asnahami. Vjádru tím bylo pozdější ztroskotání vztahů umělců již naprogramováno.

Kdo byli tito dva umělci, jejichž životní dráhy se zde protnuly?

VINCENT VAN GOGH VLITERATUŘE

Život, osobnost adílo malíře Vincenta van Gogha se staly předmětem bezpočetných výzkumů alíčení vědecké apopulární literatury apublikace oněm plní vknihovnách celé regály. Je to částečně mýtem, kterým je zahalen.

Poprvé byl zainteresovaným čtenářům představen několik měsíců před smrtí včlánku uměleckého kritika Alberta Auriera včasopise Mercure de France vlednu 1890.[32] Vincent[33] byl zde uveden jako nová zářící hvězda avantgardy, jako osamělý génius, uněhož představují umění aživot jeden celek, jako velký malíř aprorok umění. Záhy po jeho smrti jeho mladý přítel Émile Bernard uspořádal první výstavu vprodejní galerii Le Barc de Boutteville vPaříži apozději zařídil zveřejnění několika Vincentových dopisů zlet 1893–1897 vMercure de France.[34]

Vroce 1910 vydala Vincentova sestra Elizabeth (Lies) obratrovi biografickou skicu. Jednalo se ovelmi osobní, vúdajích nepřesnou aspíše poetickou knížečku snázvem Persoonlijke herinneringen aangaande een kunstenaar (Osobní vzpomínky na umělce), které vyšly vněmčině vroce 1943 jako Persönliche Erinnerungen an Vincent van Gogh.[35]

Velký význam měla třídílná edice Vincentových dopisů bratrovi Theovi, kterou vydala Theova vdova Johanna van Gogh-Bongerová („Jo“) vroce 1914.[36] Jo vedici umístila před dopisy příběh rodiny van Goghových, ahlavně Vincentův životopis. Tento zdroj, jenž byl záhy přeložen do němčiny, angličtiny afrancouzštiny, představoval po desetiletí zásadní podklad pro všechny další biografie, například první rozsáhlou biografii Gustave Coquiota zroku 1923.[37] Nizozemský kunsthistorik Benno Stokvis pátral ve dvacátých letech 20.století po Vincentových stopách vBrabantu avArles.[38]

Zejména vNěmecku se rozrostla Vincentova sláva po roce 1905 působením Paula Cassirera aJulia Meier-Graefeho až do opravdového kultu.[39] Zejména kunsthistorik apublicista Meier-Graefe, který Vincentovo malířství chválil již vroce 1901 vdíle Impressionisten, se stal propagátorem kultu Vincenta van Gogha.[40] Výstava „Sonderbundu“ (fórum organizující výstavy moderny vNěmecku před první světovou válkou, pozn. překl.) vKolíně vroce 1912 představila 116 umělcových obrazů a17 kreseb, čímž se Vincent van Gogh definitivně etabloval na německém uměleckém trhu. Ceny obrazů po první světové válce stoupaly tak prudce, že se již záhy objevila na trhu falza. Koncem dvacátých let se vBerlíně udál velký skandál kolem falšovaných van Goghových obrazů, vjehož středu stál tanečník aobchodník suměním Otto Wacker, avroce 1932/1933 se konal proces před trestním senátem vBerlíně-Mitte vMoabitu.[41]

Jelikož van Gogh zanechal nejen vobrazech, ale ivpočetných dopisech bohatý poklad vlastních svědectví, vrhli se na něho badatelé nejrůznějších oborů: kunsthistorici, umělečtí kritici analyzovali ainterpretovali obrazy, životopisci pátrali po detailech jeho životní poutě. Lékaři, psychologové apsychoanalytici stanovovali nejrůznější diagnózy, teorie adomněnky ojeho tělesných aduševních nemocech. Přitom nesehrál úlohu pouze velký umělecký auměleckohistorický význam malíře Vincenta van Gogha jako průkopníka moderního malířství, rozhodující pro obrovský všeobecný avědecký zájem oněho bylo aje zcela osobní, vášnivé propojení umění aživota, fascinace jeho uměleckým proroctvím azdánlivě tak výstižný mýtus o„géniovi ašílenství“. Důkladnou, rozsáhlou amateriálově velmi bohatou biografii Vincenta van Gogha vněmeckém jazyce napsal vroce 1993 Matthias Arnold.[42]

ŽIVOTNÍ ZASTÁVKY

Vincent van Gogh se narodil 30. března 1853 vZundertu uBredy vjižním Nizozemí. Zemřel na následky střelného poranění 29. července 1890 vAuvers-sur-Oise uPaříže. Během 37 let svého života se asi třicetkrát stěhoval, nejdéle pobyl vZundertu (asi třináct let), kde strávil dětství, později na tuto dobu často vroucně vzpomínal.

Až do jedenadvacátého roku života žil vNizozemí: dětství vZundertu (1853–1865), školní roky vZevenbergenu (1865–1866) avTilburgu (1866–1868), opět vrodičovském domě vZundertu (1868–1869) aučednická léta vobchodě suměním vHaagu (1869–1873). Firma, mezinárodní obchod suměním Goupil & Cie., ho vyslala jako dvacetiletého mladíka poprvé do zahraničí atři roky pracoval střídavě vLondýně avPaříži (1873–1876). Po odchodu zfirmy pracoval necelý rok jako učitel apomocný kazatel vAnglii (1876) atři měsíce jako prodavač vknihkupectví vDordrechtu (1877). Potom se přibližně rok neúspěšně připravoval vAmsterdamu na studium teologie (1877–1878) apo zanechání studia odešel do Belgie, kde navštěvoval přípravný kurz apoté působil jako „evangelista“ vhornické oblasti Borinage (1878–1880). Když přišel omísto, pobýval nějakou dobu vBruselu, odkud se vrátil do domu rodičů (1880–1881). Posléze se začal věnovat umění ajeho mladší bratr Theo ho financoval. Po sporu sotcem (Vánoce 1881) se téměř ve dvaceti devíti letech odstěhoval do Haagu, kde žil jako „svobodný umělec“ sprostitutkou Sien Hoornikovou ajejíma dvěma dětmi (prosinec 1881 až září 1883). Vté době poprvé vážně onemocněl amusel na několik týdnů do nemocnice. Po pobytu vDrenthe (září–listopad 1883) se opětovně vrátil na dva roky do rodičovského domu, tentokrát do Nuenen (prosinec 1883– prosinec 1885). V sousedství si pronajal vlastní ateliér.Po otcově smrti (březen 1885) pečoval omatku, která si při pádu zlomila stehenní krček. Po pobytu vAntverpách (prosinec 1885– únor 1886), kde několik týdnů navštěvoval uměleckou akademii, se přestěhoval kbratrovi Theovi do Paříže (březen 1886– únor 1888), kde jeho umělecká tvorba zaznamenala rozhodující impulzy. Odtud odešel do Arles vjižní Francii (únor 1888– květen 1889), založil tady „ateliér Jihu“ aod října do prosince 1888 přes osm týdnů bydlel sPaulem Gauguinem. Od května 1889 strávil asi rok vnervovém léčebním zařízení Saint-Rémy vProvence aposlední týdny života pod dohledem dr. Gacheta vAuvers-sur-Oise uPaříže (květen–červenec 1890).[43]

VINCENTOVO DĚTSTVÍ AMLÁDÍ

RODINNÉ POZADÍ

Vincent pocházel zeširoce rozvětvené avážené nizozemské rodiny. Vědělo se oní, že je kalvínského vyznání aže má sociální ahospodářské úspěchy. Vincentova rodina patřila ke groningenské škole, reformnímu hnutí v19. století vnizozemské reformované církvi, kdy jako následovníci Kristovi stavěli aktivní soucit proti příliš teoretické víře vBibli. Ktomuto hnutí náležel také pastor Johanes Strike, Vincentův strýc zmatčiny strany, který vyložil moderní věrouku vroce 1868 vpopulární knize Ježíš Nazaretský, vsouladu sdějinami. Široké publikum se snáboženskými představami seznamovalo vpočetných traktátech, hlavně pomocí obrázků spovznášejícími komentáři. Vtakovém prostředí vyrostl Vincent van Gogh.[44]

BLIŽŠÍ RODINA

Slavný malíř se narodil jako první ze šesti přeživších dětí pastora Theodoruse van Gogha (1822–1885) ajeho ženy Anny Cornelie, rozené Carbentusové (1819–1907) abyl pokřtěn jmény Vincent Willem, přesně jako orok dříve mrtvě narozené první dítě rodičů. Oba dostali jména po dvou dědech apo otcově bratrovi.

Vincentův děda zotcovy strany, pastor Vincent van Gogh (1789–1874), si vzal vroce 1811 Elisabeth Hubertu Vrijdagovou (1780–1857) aod roku 1822 žili vBredě. Van Goghovi prarodiče měli dvanáct dětí, pět dcer asedm synů, znichž jeden zemřel jako dítě. Tito strýcové atety zotcovy strany udržovali těsné rodinné svazky abyli vživotě opravdu úspěšní. Strýc Johanes (1817–1885) byl námořník astal se viceadmirálem nizozemského válečného loďstva. Tři strýcové se pohybovali vobchodě suměním: Henrik Vincent „Hein“ (1814–1877) měl ochod vRotterdamu apozději se usadil vBruselu; Cornelius Marinus („C.M.“) (1824–1908) vedl známý, velký amsterdamský obchod suměním C. M. van Gogh. Třetí strýc Vincent „Cent“ (1820–1888) udržoval velmi úzké vztahy sVincentovým bratrem Theodorem, jelikož jejich manželky byly sestry. Vprůběhu doby proměnil svůj obchod vHaagu na mezinárodně známou uměleckou galerii astal se spolumajitelem domu Goupil & Co. vPaříži. Když strýc Vincent opustil ze zdravotních důvodů aktivní obchodní život, žil vPrisenhage, vblízkosti svého otce vBredě aoblíbeného bratra Theodora vGroot Zundertu. Byl zámožný avlastnil vynikající sbírku obrazů, která na mladého Vincenta velmi zapůsobila. Jelikož „strýc Cent“ neměl vlastní děti, měl synovec Vincent očividně kráčet ve firmě vjeho stopách, možná měl být jeho dědicem. Když bylo Vincentovi šestnáct let, určil strýc, že se má jít učit do haagské filiálky Goupil & Co., obchodu suměním. Ještě nějakou dobu sledoval Vincentův rozvoj, brzy však byl zklamán anakonec na něho zcela zanevřel.

Zjedenácti dědových dětí se stal pastorem pouze Vincentův otec Theodorus (1822–1885), obdobně jako jeho vlastní otec. Byl prý příjemný, ale jako kazatel opravdu nenadaný. Vcírkevní hierarchii nic neznamenal apůsobil pouze vmalých venkovských farnostech. Dráhu začal ve dvaceti sedmi letech vZundertu, kde byla malá reformovaná obec mající kolem sta duší. Tam se oženil vroce 1851 sAnnou Cornelií Carbentusovou (1819–1907). Později byl přeložen do Ettenu, poté do Helvoirtu anaposled do Nuenenu, kde vbřeznu 1885 zemřel ve věku 62 let.

Vincent měl pět mladších sourozenců: Annu Cornelii („Anna“) (1885–1930), Theodora („Theo“) (1857–1891), Elizabethu Hubertu („Lies“) (1859–1936), Wilhelminu Jacobu („Wil“) (1862–1941) avroce 1867, to bylo matce již 47 let, přišlo pozdní dítě Cornelius Vincent („Cor“) (1867–1900). Vincent van Gogh tedy vyrostl jako nejstarší ze šesti sourozenců.

Rodiče se snažili vychovat svých šest dětí vkřesťanské, reformně-protestantské víře aumožnit jim dobré školní vzdělání. I dívkám byl dopřán intenzivní rozvoj, což bylo navýsost pozoruhodné, neboť rodina nebyla zámožná.[45] Tři bratři Vincent, Theodorus (zvaný Theo) aCornelius Vincent (zvaný Cor) získali rovněž pečlivě promyšlené vzdělání. Při tom sehrálo velkou roli deset otcových sourozenců anejméně osm matčiných sourozenců coby strýcové atety. Pracovní možnosti asociální kontakty rozvětvené rodiny van Gogh měly velký význam vplánech rodičů zajistit dětem úspěšnou životní perspektivu aumožnit solidní pracovní dráhu.

Před Vincentem byl vrodině umělcem, u něhož šlo o hlavní povolání, pouze jeden prastrýc, který se rovněž jmenoval Vincent (před 1729–1803) a byl sochařem. O Vincentově matce se říkalo, že dobře kreslila azřejmě ktomu vedla záhy iVincenta. Umění svého syna si ovšem moc necenila. Když se rok po smrti svého muže stěhovala zNuenenu, byly Vincentovy obrazy zabaleny do beden apoté zcela zapomenuty. Truhlář, uněhož byly bedny uloženy, je oněkolik let později prodal vetešníkovi. Matka měla také málo porozumění pro Vincentovy neduhy apotíže aočividně ji zklamal, jak to vyplývá zpozdějších dopisů. Syna přežila azemřela vroce 1907 ve věku 87 let.

Jedna zVincencových sestřenek zmatčiny strany, Sophie Carbentusová (teta Fie), se provdala vroce 1874 za známého nizozemského malíře Antona Mauve (1838–1888), který později Vincenta vHaagu podporoval aovlivnil.

VINCENT, „NÁHRADNÍ DÍTĚ“

Někteří autoři vysvětlují Vincentův problematický osobnostní vývoj tím, že naň rodiče pohlíželi jako na „náhradu“ za starší zemřelé dítě, jak by to potvrzovalo identické jméno. Už nikoli nejmladší matka se asi se smrtí prvorozeného dítěte nikdy úplně nevyrovnala. Psychoanalytici poukazují na to, jakému duševnímu zatížení jsou vystavené takové „náhradní děti“: Po traumatickém zážitku ztráty dítěte jsou tito rodiče náchylní přenášet většinou silně idealizovanou identitu mrtvého dítěte se všemi přáními anadějemi na náhradní dítě apodvědomě obě děti spojovat dohromady. Často nenahlížejí na náhradní dítě jako na rovnocenné, jelikož jeho reálný vývoj nutně zaostává za idealizovaným obrazem mrtvého dítěte, což vede opětovně ke zklamání rodičů. Nadto mají takoví rodiče, zejména matky, sklony kúzkostným představám, že by mohli přijít ionáhradní dítě, což vede kpřehnané péči aúzkostlivému vztahu kdítěti. Osobnostní vývoj těchto dětí je tedy narušen ačasto probíhá problematicky; takové děti mohou nabýt přesvědčení onedostatečnosti aohroženosti ve světě plném nepředvídatelných aneovladatelných nebezpečí.[46] Otázka, jak se asi odrazilo na „druhém Vincentovi“ to, že věděl osvém předchůdci, dala vzniknout několika psychologickým hypotézám.[47] Na přeživšího Vincenta působil nevyslovený atěžko snesitelný tlak, nemohl se vyvíjet volně anezatíženě, čemuž má odpovídat jeho neobvyklá anakonec tragická životní pouť. Ta tedy vmnohém ohledu protiřečí tenkrát idnes převládajícímu pojetí vhodné životní dráhy pro pastorova syna. Vincentův strach zopuštěnosti atouha po lidské blízkosti azázemí, strach zúspěchu astrach ze selhání, které se vurčitých fázích života projevovaly, stím možná souvisely.

VINCENT JAKO DÍTĚ AŠKOLÁK

Podle výroků pozdější švagrové Johanny van Gogh-Bongerové (Jo) byl Vincent prý obtížné asvéhlavé dítě. Vychovatelka, která byla vrodině půldruhého roku zaměstnaná, později tvrdila, že měla Vincenta ze všech dětí nejméně ráda; byl prý zvláštní ane jako ostatní, měl divné aexcentrické chování, aproto byl občas trestán. Jeho sestra Elizabeth napsala, že jako chlapec byl cizí matce, sestrám aasi isám sobě. Byl rád sám. Od mala ho přitahovala příroda, zvířata akvětiny auž vosmi letech mnoho kreslil amaloval vodovými barvami. Také sbíral vše možné, chodil rád na ryby, hledal ptačí hnízda achrousty.[48]

Zajímavá je také Johannina informace, že vosmi letech vymodeloval zhlíny slona, kterého obdivovala celá rodina; to malého tak rozzlobilo, že ho hned zase zničil. Totéž se stalo sjednou kresbou kočky.[49] Možná se už tak záhy projevila zvláštní problematika jeho bytosti, totiž zdvojený strach: strach zúspěchu astrach ze selhání.

Zpočátku se Vincent vyvíjel jako „normální“ hoch: po venkovské škole vZundertu (1861–1862) měl dva roky domácí výuku (do října 1884). Potom umožnili rodiče inteligentnímu chlapci chodit do soukromé internátní školy Jan Provily vZevenbergenu (do srpna 1866) anásledně do státní internátní střední školy vTilburgu, padesát kilometrů od rodiny (do března 1868). Vincent byl jedním zprvních žáků této nově založené „Rijks Hoogere Burgerschool Wilhelm II“ aměl tam intenzivní péči, jelikož devět učitelů vyučovalo dohromady pouze 39 žáků.

První rozloučení sdomovem arodinou muselo být pro jedenáctiletého chlapce traumatickým zážitkem. I později lze nalézt početné poukazy na to, jak bylo pro něho těžké jít daleko od rodiny a jak se mu stýskalo po dětství vrodičovském domě. Bratrovi Theovi líčil pocity, které ho tenkrát rozrušily:

„Byl podzimní den astál jsem na předním schodišti školy pana Provilyho adíval se za kočárem, ve kterém jeli táta amáma domů. Ten žlutý kočár bylo vidět vdáli na dlouhé silnici– mokré deštěm, řídké stromy po obou stranách, pokračovala dál vlukách. Vloužích se zrcadlí šedé nebe. A asi za dva týdny jsem jednoho večera stál vkoutě hřiště; tu mi kdosi řekl, že tam někdo je aptal se po mně, ajá věděl, kdo to je, aza chvíli jsem ležel tátovi kolem krku. Cítil jsem, že k tomu všemu nemělo dojít. ,Protože jste synové, poslal Bůh do vašich srdcí Ducha svého Syna volajícího Abba, Otče.‘[50]

Byla to chvíle, kdy jsme oba cítili, že máme Otce na nebesích.“[51]

Toto místo naznačuje další problémy, které určovaly Vincentův život, totiž vztah kotci asilná zbožnost. Také otom se ještě zmíníme.

Na konci prvního školního roku vTilburgu postoupilo jen pět zdeseti žáků, Vincent zkoušku zvládl hladce. O to překvapivější je, že druhou třídu předčasně přerušil avbřeznu 1868, několik měsíců před koncem školního roku, byl opět doma urodičů. Stýskalo se mu, nebo měl strach ze závěrečné zkoušky? Finanční problémy bychom mohli vyloučit, jelikož velká rodina by nejstaršímu pastorovu synovi určitě mohla zajistit peníze na školu astravu na několik měsíců do ukončení reálky.[52]

Zdá se, jako by se nenadálé přerušení zpočátku nadějné aúspěšně počaté životní fáze stalo základním vzorcem jeho dalšího osudu. Vdalším životě se vzájemně střídají zklamání arezignace, zoufalé hledání anové nadějné začátky, kdy zpočátku nelze rozpoznat vzájemné souvislosti.

VINCENT JAKO OBCHODNÍK SUMĚNÍM: HAAG, LONDÝN, PAŘÍŽ, ČERVENEC 1869– BŘEZEN 1876

UČENÍ VHAAGU (ČERVENEC 1869– KVĚTEN 1873)

Vincent žil doma nečinně přes rok, než mu otec prostřednictvím strýce Centa opatřil místo učně ve filiálce obchodu suměním Goupil vHaagu, kterou řídil Herman Gijsbertus Tersteeg. Churavějící strýc mezitím uzavřel fúzi apředal svůj obchod vHaagu pařížskému obchodnímu partnerovi. Goupil se vté době úspěšně specializoval na reprodukce obrazů arytin starých mistrů. Kromě toho galerie prodávala obrazy uznávaných soudobých umělců, kteří vystavovali vkaždoročním Salonu. Když strýc Cent vroce 1871 odešel zaktivního obchodního života, zůstal podílníkem anadále udržoval úzké kontakty se starším šéfem Adolphem Goupilem. Jeho zeť René Valadon ataké Léon Boussod byli téhož roku smluvně určeni za nástupce. Firma Goupil měla kromě hlavního obchodu vPaříži ještě pobočky vLondýně, Bruselu, New Yorku, Berlíně avHaagu. Tam začal Vincent pracovat. Nejdřív prováděl pomocné činnosti při balení avybalování fotografií, rytin amaleb. Kontaktů sveřejností měl učeň málo, ale stálým kontaktem suměleckými díly se vizuální vnímání formovalo azostřovalo. Měl velmi rád Rembrandta, Delacroixe aMilleta azaložil si rozsáhlou sbírku reprodukcí. Toto „imaginární muzeum“ formovalo jeho umělecký světonázor.[53]

Vincent byl vHaagu čtyři roky, včervnu 1873 byl přeložen do londýnské filiálky firmy Goupil & Co. Byl pilný aučenlivý avelmi se snažil dostát očekáváním rodičů asvého šéfa Tersteega. Vincent od něho dostal dobré vysvědčení ataké sdělil rodičům, že Vincent pracuje pilně aúspěšně avšichni vgalerii, zájemci oumění, malíři izákazníci sním rádi spolupracují. Vsrpnu 1872 ho vHaagu navštívil očtyři roky mladší bratr Theo, tenkrát ještě jako patnáctiletý školák. Tato návštěva stála na začátku velmi intenzivního vztahu mezi oběma bratry, který se vdalších letech ještě prohloubil aměl pro Vincentův osobní aumělecký vývoj největší význam. Když se Vincent koncem roku 1872 dověděl, že také Theo se má stát obchodníkem suměním avlednu 1873 nastoupit do učení vGoupilově bruselské pobočce, napsal bratrovi, že má ztoho radost anavrhl mu, že by si měli pravidelně psát. Tím začal intenzivní písemný styk mezi oběma bratry, který prakticky nepřerušeně pokračoval až do Vincentovy smrti včervenci 1890. ZVincenta se stal nadmíru produktivní pisatel dopisů, jenž takto až posedle účtoval se svým životem, vnitřními stavy aproblémy ataké s uměleckými představami. Tisíce dopisů nám dovolují hluboce adetailně nahlédnout do jeho běžného života, do jeho cítění amyšlení, do nemocí, problematické osobnosti auměleckého vývoje.[54]

Už ve Vincentových raných dopisech bratrovi Theovi (zpočátku holandsky, později francouzsky) lze najít důležité informace: Jako starší radil očtyři roky mladšímu bratrovi vživotních postojích, náboženství avoblasti osobního vzdělání. Současně je ale zřejmé, jak velmi tuto korespondenci se svým „alter ego“ potřeboval, aby se sám ujistil vnázorech, vypsal ze sebe své úzkosti audržoval kontakt svnějším světem. Když poslali Thea do Bruselu, povzbuzoval ho. Vsoucitu smladším bratrem se zřetelně projevovala vlastní nejistota astrach zodloučení:

„Vím velmi dobře, jak je to na začátku zvláštní, ale zachovej si dobrou náladu, dokážeš to […] Vánoční dny byly tak pěkné! Často na ně vzpomínám, také Ti zůstanou dlouho vpaměti, neboť to totiž byly poslední dny, kdy jsi byl doma.“[55]

Vpůli března 1873 se Vincent dověděl, že se firma rozhodla přeložit ho do londýnské pobočky. Nepochybně se na to těšil, ale vdopisech se projevuje podvědomý smutek, téměř zoufalost. Stěhování do Londýna pro něho znamenalo: cizí země, cizí jazyk, vblízkosti žádní přátelé nebo příbuzní, ahlavně nebude možnost si osvátcích nebo na pár dnů zajet domů. Když už nyní trpěl odloučením aizolací, tak potom vLondýně se to výrazně zhorší. Raději by zůstal vHaagu. Píše Theovi:

„Velmi se těším na to, že poznám Londýn, jak si asi dovedeš představit, ale itak je mi líto, že odsud odcházím, teprve nyní, když už rozhodnuto, že musím pryč, vidím, jak mi je Haag blízký. Už je to však jednou jinak amám vúmyslu nepřipouštět si věci nadmíru. […] Theo, chci Ti poradit, abys vážně kouřil dýmku, mně to dělá opravdu dobře na špatnou náladu, což je umě nyní častěji.“[56]

Zde poprvé čteme oVincentově kompenzatorním chorobném chování, závislosti, osilné potřebě „omámit“ aumrtvit mysl: celý život byl silným kuřákem, adokonce ina smrtelné posteli se dožadoval své dýmky. Později přibyly taképroblémy salkoholem.[57]

LONDÝN, ČERVENEC 1873– ZÁŘÍ 1874

Po krátké zastávce vpařížské centrále firmy nastoupil Vincent službu uGoupila vLondýně. Londýnská pobočka prodávala přímo obchodníkům suměním, neměla galerii snávštěvnickým provozem. Práce byla pro Vincenta málo podnětná, trpěl izolovaností asamotou, snažil se tyto pocity zapírat, případně je projikoval na bratra Thea, který se pro něho postupně stával emočně nejdůležitější osobou. Stále ho prosil, aby mu rychle odepsal: „Pro mne je to taková vzpruha, když dostanu dopis.“[58] Ačkoli zlondýnského pobytu chtěl mít iužitek, stále se projevovala touha po Holandsku apo rodině: „Mám se tu dobře, chodím hodně na procházky, okolí, kde nyní bydlím, je tiché, příjemné aútulné– to jsem si opravdu dobře vybral,“ píše apokračuje: „Ale někdy si se zármutkem vzpomenu na nádherné neděle vScheveningenu atd., ale nechci se kvůli tomu rmoutit.“ A potom ještě zřetelněji:

„Jak rád bych Tě jednou měl tady; velmi často vzpomínám na naši procházku po Rijswijker ulici, kde jsme umlýna pili po dešti mléko […] Tato Rijswijker ulice patří pravděpodobně kmým nejhezčím vzpomínkám.“[59]

Pokoušel se oumělecké zpracování samoty: „Dal jsem se vposlední době opět do kreslení, ale není to nic moc.“[60] Matka ale napsala Theovi: „Vincent namaloval ještě několik hezkých obrázků; nakreslil okno ložnice adomovní dveře […] apotom ještě ve velkém rozměru domy vLondýně, na které se tam dívají zoken; je to nádherné nadání, zněhož může mít ještě mnoho.“[61]

NEŠŤASTNĚ ZAMILOVÁN

Vtéto době se dvacetiletý Vincent zamiloval do Eugenie Loyerové (1854–1911), dcery své londýnské bytné, vdovy po faráři, která pocházela zFrancie. Jenže zjistil, že Eugenie jeho city neopětuje auž je zasnoubená sjiným. Očividně ho stálo mnoho sil, aby zklamání překonal. Nebyla Eugenie ta žena, okteré za osm let píše? „Když jsem byl mladší, také jsem si zpola namluvil, že miluji, azdruhé poloviny jsem opravdu miloval; následkem bylo mnoho let pokoření. Kéž by mi nebylo tenkrát ublíženo.“[62]

Vnásledujícím dopise se Vincent znovu ktrpkým vzpomínkám vrátil:

„Případ muže, jehož člun se ve dvaceti letech převrhl aon klesl ke dnu– nebo ne– přece jen se na krátko ve vodním proudu vynořil, je vlastně případ Tvého bratraV. který Ti píše jako někdo, ‚Who has been down but yet came up again‘ [Který se potopil, ale opět se vynořil.] Jaká to byla láska, kterou jsem měl ve dvaceti letech? Těžko říci, mé tělesné vášně byly tenkrát velmi slabé, snad následkem dlouhých let velké chudoby atvrdé práce. Avšak mé duševní vášně byly silné […] Dívky jsem se vzdal aona se provdala za jiného aodešel jsem od ní daleko, ale itak jsem nemohl zapomenout. Špatné.“[63]

Každopádně byl sklíčen avyhublý, podle dojmu rodiny „jiný člověk“, když se po ročním pobytu vLondýně objevil koncem června 1874 na první dovolené urodiny vHelvoirtu. Jeho švagrová Johanna van Gogh-Bongerová napsala později, že jeho povaha se v té době naprosto změnila. Byl melancholický, měl často depresivní náladu aupadal stále hlouběji do určitého náboženského fanatismu. Zavřel se do svého pokoje avyhýbal se kontaktu sostatními. Také psal domů už jen zřídka, což jeho rodiče velmi znepokojovalo. Je možné, že jim měl za zlé vynucené odloučení amyslel si, že ho jako nemilované dítě poslali daleko, vždyť kdyby rodiče ztratili slovo ustrýce Centa, mohl se vrátit do Holandska.[64]

Včervenci 1874 se po dovolené ve vlasti vrátil do Londýna vdoprovodu sestry Anny, která nastoupila na místo vychovatelky. Měl tam alespoň někoho zrodiny, byť Anna brzy dostala místo veWelwynu, daleko od Londýna. Nastěhoval se do zařízeného pokoje, kde žil tiše ajako poustevník abyl stále religióznější. Koncem července píše Theovi: „Chuť kreslit mě tady vAnglii zase opustila, ale snad mě opět popadne náhlý záchvat.“[65]

VINCENT ASVĚT KNIH

Současně začal hodně číst astal se celoživotně velmi intenzivním čtenářem. Knihy pro něho znamenaly důležitý zdroj vnímání světa.[66] Hluboký atrvalý dojem na něho udělala četba Julese Micheleta L’ Amour (1859). „Ta kniha pro mě znamenala zjevení asoučasně evangelium,“ doznal se Theovi.[67] Hlavní téma spisu populárního francouzského historika bylo duševní osvobození člověka přes pravou lásku. Michelet zdůrazňoval svýchovným záměrem azromanticko-idealistického hlediska zásadní význam lásky amanželství ve vývoji měšťanské společnosti. Nebyla to náhoda, že Vincentův silný dojem ztéto knihy, který vněm měl doznívat celý život, se časově sešel sjeho první nešťastnou láskou.[68] Kromě toho, že získal vědomosti olásce aopsychologii ženského pohlaví, mu Micheletova kniha poskytla zvláštní spojení mezi uměním acitem:

„Micheletovy půvabné metafory apřemýšlení oživotě aobrazech vbohatých náznacích ovlivnily Vincentovu představivost apodaly mu názorný příklad, jak může umění ukazovat směr emoční zkušenosti. Stále více reagoval na svět– přírodu, lidi, obrazy aknihy– přes síť asociací, která stále narůstala díky zkušenostem. Vincent myslel vlastním analogickým způsobem avRembrandtových postavách nacházel podobnost sosobami, které znal, aobráceně. Obvykle knihy viděl aobrazy četl, nevnímal rozdíl mezi verbálními avizuálními znaky nebo mezi pozorovaným aznázorněným.“[69]

POCHYBNOSTI VE VÍŘE

Vté době hledal Vincent oporu ve vystupňované religiozitě, přičemž intenzivní četba moderních německých, francouzských aanglických autorů postupně měnila obraz světa, jenž předtím utvářelo tradičně orientované rodinné prostředí. Obraz této životní fáze získáme zpoznámkových sešitků, které plnil citáty zčetby. Vsešitech potkáváme usouženého mladého muže, který zápasí spochybnostmi ve víře ajehož samotu, bolest zneopětované lásky atouhu po štěstí auplynulém klidném dětství vyjadřují básníci Heinrich Heine, Ludwig Uhland, Alfred du Musset, Émile Souvestre, Joseph Autran aJules Michelet. Citáty akomentáře mluví onaději azoufalství, život popisují jako bouřlivou mořskou plavbu aněkdy prosí Boha aKrista oochranu aspásu.[70] Vincentovy náboženské představy nyní určovala otcova konvenční teologie méně než La Vie de Jésus (Život Ježíšův) Ernesta Renana zroku 1862 aučení skotského náboženského filozofa Thomase Carlylea (1795–1881), jak svědčí jeho poznámky. Vincenta přitahovalo Renanovo líčení historického Ježíše, onoho velikého člověka, který vpředvečer poslední zkoušky sám vzahradě Getsemanské jde vstříc utrpení, ponechán útrapám ajehož drží síla charakteru. Tento Ježíš by pompéznost ahierarchickou strukturu současné institucionalizované církve odmítl, neboť hlásal církev sounáležitosti. Slovy ačiny se projevoval jako „nesrovnatelný umělec“, jako tvůrce člověka. Vincent propojil Renanova Ježíše, tohoto existenciálního umělce– hrdinu, stezemi Thomase Carlylea, které sesbíral vjednom sešitě.

Carlyle potvrdil vknize Sartor Resartus, vydané nejdříve vroce 1836, nutnost víry, což byla pro Vincenta vpochybnostech užitečná opora. Carlyle ale říká, že ináboženství podléhají cyklickému běhu dějin. Symboly, jimiž každá víra odhaluje transcendentní, věčně pravdivé, se dlouhým používáním obnosí. To se děje takéstradičním křesťanstvím: Moderní člověk došel k bolestnému poznání– jak si Vincent opsal– , že „ztratil duši“. Staré pravdy se musí odít šatem obnoveného náboženství nové doby. Taková obnova stále vyžaduje vynikajícího hrdinu, který otevře cestu kpoznání a kvíře věčné pravdy. Kristus je pravděpodobně největší znich, ale vlidských dějinách je mnoho dalších proroků, jako byli Pavel, Martin Luther, Mohammed ataké proroci-básníci jako Dante, Shakespeare anakonec Goethe. Jejich díla odhalují božskost, atudíž jsou nepominutelná.

Ve sbírkách citátů dělá Vincent stále výrazněji paralelu mezi uměním anáboženstvím, mezi umělcem aprorokem. Podtrhává, že údělem umělce je utrpení vnějaké podobě, je cenou za útěchu azjevení, které dává jeho dílo lidem. Mussetovou básní La Nuit de Décembre, kterou si pamatuje celý život, popisuje osamělost jako umělcovu stálou družku.

Před pochybnostmi ve víře uprchl Vincent vroce 1875 nejdříve do „jistoty přístavu“ otcova náboženství. Pavlovo napomenutí „ve víře být stále veselý“ povýšil na své motto anad postel si pověsil trpícího Ježíše, kolem napsal anglický citát zBible: „ Nothing shall separate us from the love of Christ, nor things present, nor things to come.“ [Nic nás nemá odloučit od lásky boží, ani přítomnost, ani budoucnost.][71] Hledal anacházel útěchu včetbě biblických textů avdopisech Theovi irodičům mluvil onáboženských pocitech apovznášejících myšlenkách. Krátký dopis Theovi ze září 1875 například začíná:

„‚Flügel, Flügel übers Leben! Flügel über Grab und Tod!‘ [Křídla, křídla nad životem! Křídla nad hrobem asmrtí!– voriginálu dopisu německy]– ty potřebujeme apostupně vidím, že je můžeme nabýt. Že by snad Pa neměl žádné? A jak se knim dostal, to víš– modlitbou ajejím plodem– trpělivostí avírou aBiblí, jež byla světlem na jeho cestě apochodní pro jeho nohu.“[72]

Zde je nápadné– avmnoha dopisech ztohoto období–, jak velmi se zabýval otcovou osobou ajak se sním identifikoval.

U GOUPILA VPAŘÍŽI, ŘÍJEN 1874– BŘEZEN 1876

KONEC PRACOVNÍ DRÁHY VOBCHODU SUMĚNÍM

Vlednu 1876 napsal zdánlivě bez emocí vdopise Theovi, že jeho zaměstnání uGoupila se chýlí ke konci:

UČITEL APOMOCNÝ KAZATEL VANGLII,

DUBEN–PROSINEC1876

VINCENT AJEHO BRATR THEO 1876–1878

MEZIHRA– PRODAVAČ KNIH VDORDRECHTU,

LEDEN–DUBEN1877

Vincenta to táhlo kvyšším sférám.

VINCENT CHCE STUDOVAT TEOLOGII

NA STUDIA DO AMSTERDAMU

LAICKÝ KAZATEL VBELGICKÉ HORNICKÉ OBLASTI

(1878–1880)

ŽIVOTNÍ KRIZE

Záchranu apravé poslání nyní nachází vumění:

VINCENT SE STÁVÁ UMĚLCEM

KRESLÍŘSKÉ STUDIE

ZPÁTKY VRODIČOVSKÉM DOMĚ

(DUBEN–PROSINEC 1881)

„TA AŽÁDNÁ JINÁ“

ROZCHOD SRODIČI

JAKO „SVOBODNÝ UMĚLEC“ VHAAGU

(PROSINEC 1881– ZÁŘÍ 1883)

SIEN HOORNIKOVÁ

MEZIHRA VDRENTHE

(ZÁŘÍ–PROSINEC 1883)

OPĚT VRODIČOVSKÉM DOMĚ

(NUENEN, PROSINEC 1883– LISTOPAD 1885)

VINCENTOVA SMLOUVA STHEEM

POZORUHODNÝ MILOSTNÝ PŘÍBĚH

OTCŮV SKON

HLEDÁNÍ NOVÝCH CEST VMALÍŘSTVÍ

ODCHOD ZNUENENU

ANTVERPY (LISTOPAD–ÚNOR 1886)

PAŘÍŽ (BŘEZEN 1886– ÚNOR 1888)

VINCENTOVA NEMOC

Table of Contents

Kapitola 1

Slunečnice na křesle

Ermitáž, Petrohrad, pozdní léto roku 1996

Motiv slunečnic a Vincent van Gogh

Prvky symbolismu

„Boží oko“ a „Kainovo znamení“

Kapitola 2

Kdo byl Vincent van Gogh?

Dva životy se setkávají:Paříž, Avenue de Clichy, konec listopadu 1887

Vincent van Gogh v literatuře

Životní zastávky

Vincentovo dětství a mládí

Rodinné pozadí

Bližší rodina

Vincent, „náhradní dítě“

Vincent jako dítě a školák

Vincent jako obchodník s uměním: Haag, Londýn, Paříž, červenec 1869 – březen 1876

Učení v Haagu (červenec 1869 – květen 1873)

Londýn, červenec 1873 – září 1874

Nešťastně zamilován

Vincent a svět knih

Pochybnosti ve víře

U Goupila v Paříži, říjen 1874 – březen 1876

Konec pracovní dráhy v obchodu s uměním

Učitel a pomocný kazatel v Anglii, duben–prosinec 1876

Vincent a jeho bratr Theo 1876–1878

Mezihra – prodavač knih v Dordrechtu,leden–duben 1877

Vincent chce studovat teologii

Na studia do Amsterdamu

Laický kazatel v belgické hornické oblasti (1878–1880)

Životní krize

Vincent se stává umělcem

Kreslířské studie

Zpátky v rodičovském domě (duben–prosinec 1881)

„Ta a žádná jiná“

Rozchod s rodiči

Jako „svobodný umělec“ v Haagu (prosinec 1881 – září 1883)

Sien Hoorniková

Mezihra v Drenthe (září–prosinec 1883)

Opět v rodičovském domě(Nuenen, prosinec 1883 – listopad 1885)

Vincentova smlouva s Theem

Pozoruhodný milostný příběh

Otcův skon

Hledání nových cest v malířství

Odchod z Nuenenu

Antverpy (listopad–únor 1886)

Paříž (březen 1886 – únor 1888)

Vincentova nemoc