Pachamama, Matka Země, je věčná. Existovala vždy, už v dobách, kdy nic jiného nebylo. Je to mocný ženský princip, jenž dává život, je to počátek i konec všeho živého. Samotná Země ale nebyla vždy živá. Na úsvitu času to byl jen kus vyprahlé, suché skály, ztracený ve vesmíru. Pak se ale probudila. Když prišel čas, velmi si přála plodit. V jejích útrobách se vše hýbalo a vřelo a stravoval ji plamen dychtivosti. Byla však neplodná. Tehdy si toho všiml bůh Ti Ti, dvojité Slunce, jenž pobýval v Hanan Pacha, světě nahoře, a poslal jí kamaquen, své semeno. Do vnitřností Pachamamy pronikla kometa zvaná Aqo Chinchay a uložila v ní semeno, které ji oplodnilo, aby z ní mohl vzejít nový život.

Od té doby je každý rok Pachamama znovu oplodňována semenem boha Slunce. Dochází k tomu v období zvaném qapaq sitwa, jež odpovídá našemu měsíci srpnu. Tak se znovu a znovu, rok co rok obnovuje nekonečný cyklus početí nového života.

Incká legenda

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Eva Farfánová Barriosová

Sexuální život ve starém Peru

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5562. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Grafická úprava a sazba Q point
Fotografie Eva Farfánová Barriosová

Počet stran 144 + 16 stran barevné přílohy
První vydání, Praha 2014
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Design © Q point, 2014

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-5012-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann

ISBN 978-80-247-9300-9 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9301-6 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Byla jednou jedna česká holka, která se ve třinácti letech zamilovala do archeologie a dělala vše, co bylo v jejích silách, aby svého cíle dosáhla. Seznámila se také s prehistorií Ameriky a zaujaly ji dávné vyspělé civilizace tohoto kontinentu. Začala se učit španělsky a hledat všechnu dostupnou literaturu na toto téma. Nebylo toho mnoho. Pár knih od tehdejších cestovatelů, kteří strávili v nějaké zemi dva týdny a již se považovali za odborníky, nebo bláznivé teorie Ericha von Dänikena a jemu podobných. Četlo se to hezky, ale kolik z toho byla pravda?

Na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze začala studovat prehistorii a národopis. Bohužel indiáni zůstávali stejně daleko a stejně neznámí jako dříve. Pak se ale její život radikálně změnil. Potkala ne krásného prince, ale peruánského hocha, a její osud byl zpečetěn. Konala se svatba a ona pokračovala ve svých studiích na Brigham Young University v Utahu, USA. Zde se již dozvěděla o indiánech mnohem více. Bylo to sice velmi zajímavé, ale pozornost se soustředila na archeologii Spojených států a Mexika. O Jižní Americe se mluvilo velice málo. A tak se po několika letech přestěhovala s manželem do jeho vlasti, Peru, a tam na Univerzitě svatého Marka konečně mohla studovat to, co ji tolik let lákalo: dávné Inky a jiné předincké civilizace.

Není to pohádka, je to kus mého života. V Peru jsem prožila dvacet osm let. Několik let jsem pracovala na archeologických výzkumech, především jsem ale působila mnoho let jako profesorka na dvou univerzitách v Limě. Od konce roku 2001 znovu žiji v Praze a ráda bych co nejvíce přiblížila krásy Peru a jeho historii českým čtenářům, protože opravdu stojí za to.

Na následujících stránkách chci ukázat, že dávní obyvatelé Peru nebyli nemravní ani zvrhlí lidé, ale že pohlavní styk byl součástí rituálů, jež jim měly pomoci přežít v obtížných a často nehostinných přírodních podmínkách. A jestli si i přesto někdo bude nadále myslet, že byli necudní a nemravní, měl by se zamyslet nad tím, co si asi archeologové za tisíc let budou myslet o lidech z konce 20. a počátku 21. století. Nedopadli bychom mnohem hůř?

Eva Farfánová Barriosová

I. Rituály plodnosti ve starém Peru

Sexualita byla vnaší křesťanské společnosti dlouho předmětem omezování azákazů. Není to ještě tak dávno, co se osexu hovořilo jen potichu, protože se považoval za tabu, alidé, kteří oněm hovořili otevřeně, za nemorální. Ale nebylo tomu tak vždy. Na počátku lidských dějin byla úloha ženy jako udržovatelky rodu velmi důležitá. Známe malé sošky žen objemných tvarů, takzvaných venuší, jež byly symboly plodnosti. Archeologové je nalezli vlokalitách zdoby kamenné vrůzných částech světa. Byly součástí rituálů, které měly zajistit nejen růst apokračování rodu, ale iplodnost ahojnost lovných zvířat, na nichž záviselo přežití tehdejších lidí.

Obdobné procesy se odehrávaly ina americkém kontinentu. Na území dnešního Peru malovali již před více než deseti tisíci lety lovci divokých lam na skalní stěny scény zlovu těchto zvířat. Objevují se vnich ibřezí samice amuži se zdůrazněnými genitáliemi. Tyto malby byly součástí magických rituálů, jejichž cílem bylo zajistit dobrý lov azplození dostatečného počtu zvířat důležitých pro přežití.

Souložící heterosexuální pár. Malba na nádobě kultury Nazca.

Dávní obyvatelé And věřili, že jejich svět je složen zmužských aženských elementů, jež se navzájem doplňují, aže tento svět, který vznikl právě ze sexuálního spojení obou těchto prvků, řídí aorganizují. Spojení protikladů byl rituál, při němž se oživoval vznik světa auvolňovaly se tajemné síly, které umožňovaly existenci života.

Lidé již od počátku historie vědí, že sexuální požitek může znamenat ioplodnění, početí nového života. Je ktomu ovšem zapotřebí samec asamička, muž ažena. Početí azplození bylo řízeno neviditelnými nadpřirozenými bytostmi, které dávní obyvatelé Peru přestěhovali do oblasti mýtů. Věřili, že existuje nadpřirozený pár, jenž usměrňuje plození všech živočišných druhů, stejně jako klíčení arůst rostlin. Bohyně-žena symbolizovala úrodnou zemi, která zajistila obživu jenom tehdy, když byla oplodněna vodou boha-muže. Tak vznikly rituály zabezpečující hojnost rostlinných iživočišných druhů, na nichž závisel další osud lidí.

VPeru je tento pár vždy tvořen bohyní země, které Inkové říkali Pachamama, abohem deště, jenž vrůzných krajích přijímá odlišná jména. Staří Inkové ho nazývali Illapa, jiné národy mu zase říkaly Yaro, Catequil, Pariacaca, Chuquilla či Tunupa. Byl uctíván prostřednictvím mnoha impozantních obřadů arituálů; jestliže však lidé jeho kult zanedbávali anenabízeli mu dostatečné oběti nebo dokonce na ně někdy zapomněli, rozzlobil se arozpoutal přírodní katastrofy. Jeho blesky zabíjely, kroupy zničily úrodu na rozsáhlém území apřívalové deště způsobovaly záplavy aodnášely úrodnou půdu. Nejhorší katastrofou, kterou mohl seslat na lidi, bylo velké sucho, jež přinášelo smrt.

Podle pověstí Pachamama zplodila první lidi, kteří vyšli na tento svět zjejích útrob, čili zjeskyní ajezer. Zároveň zajišťovala úrodu na polích amnožení domácích zvířat – právě díky oplodnění Illapou. Iona, stejně jako její mužský protějšek, dostala vrůzných regionech dnešního Peru různá jména: vprovincii Huarochirí, nedaleko Limy, jí říkali Chaupiňanca, ve střední části pobřeží Urpihuáchac, vkraji Huamachuco vseverním Peru zase Guagalmojon. Záznamy španělských augustiniánských mnichů popisují její sochu jako ženu sodkrytými genitáliemi.

Pachamamu lidé velmi často vyobrazovali na keramice ijiných materiálech, aby si tak zajistili hojnost pro ně důležitých plodin: archeologické nálezy nabízejí příklady bohyně ve formě kukuřičného klasu nebo brambory. Někdy mají tyto plodiny antropomorfní tvar; jindy jsou znázorněny během aktu oplození člověku podobnou nadpřirozenou bytostí.

Země pouště ahor

Na území dnešního Peru byly tyto rituály velmi časté ahrály vživotě tehdejších lidí významnou úlohu. Vcelé zemi je totiž velmi málo půdy vhodné kzemědělství. Po celé délce pobřeží Tichého oceánu, to znamená vpásu dlouhém více než tři tisíce kilometrů, se rozkládá neútěšná vyprahlá poušť. Na severu, vprovincii Sechura, dosahuje šířky až sto sedmdesáti kilometrů. Uhlavního města Limy, ve středu pacifického pobřeží Peru, nepřesahuje šířku třiceti kilometrů, ale jižněji, uměsta Ica, se zase rozšiřuje na sedmdesát kilometrů. Blízko města Arequipa, kde svahy And dosahují až kmoři, poušť místy mizí, ale pak se zase objevuje uměsta Moquegua abez přerušení pokračuje do Chile. Je to jedna znejsušších pouští na světě, protože na některých místech nespadla ani kapka vody více než sto let.

Poušť je zbrázděna asi padesáti řekami stékajícími po západních svazích And do Tichého oceánu. Většina znich je ale po většinu roku skoro nebo úplně vyschlá. Voda vnich proudí jen od konce listopadu do března, kdy je vhorách období dešťů. Už před téměř pěti tisíci lety začali obyvatelé těchto krajů budovat podél řek celé sítě zavodňovacích kanálů, vjejichž stavbě se stali opravdovými mistry. Těmi přivedli životodárný element na políčka vokolních údolích. Vpozdějších dobách propojovaly komplexní systémy kanálů iněkolik údolí.

Východní strana pouště dosahuje až kzápadním svahům And. Hory tu sahají až do výšky skoro sedmi tisíc metrů. Je to holá, drsná krajina, svou mohutností amajestátností však budí respekt. Vkaždém údolí teče řeka, kolem je bujná vegetace aobdělávaná pole. Teprve srostoucí nadmořskou výškou rostlinstvo ubývá, nad třemi tisíci pěti sty metry nad mořem pak úplně mizí.

Nejhustěji osídlená horská oblast, takzvaná quechua, se nachází ve výšce mezi dvěma tisíci pěti sty atřemi tisíci pěti sty metry. Je to polosuchý kraj, kde prší jen několik měsíců vroce, od listopadu do března, mnohdy ani to ne. Horská údolí jsou úzká aprotékají jimi řeky apotoky, které mají vsuchých měsících jen málo vody. Tato oblast je ale ze zemědělského hlediska vcelé zemi nejpříhodnější. Zdejším podmínkám se přizpůsobily jak plodiny znižších, tak izvyšších poloh alidé zde mohou sklízet úrodu vrůzných měsících roku. Je všeobecně známo, že obyvatelé této ekologické zóny měli vždy tu nejlepší výživu vzemi.

Nejdůležitější plodinou tu vždy byla, astále zůstává, kukuřice, která se konzumuje jak čerstvá, tak isušená nebo mletá na mouku. Následují nejrůznější druhy brambor adalší původní rostliny jako arracacha (Arracacia Xanthorrhiza), ze které se konzumují nejen hlízy, ale istonek alisty, kiwicha (Amaranthus caudatus), velmi výživná obilnina, zníž se požívá nejen zrno, ale ilisty, různé druhy fazolí, jež se sejí mezi kukuřici, kterou zásobují množstvím dusíku. Sklízí se ivšemožné druhy místního ovoce.

Úrodné půdy je zde samozřejmě velice málo. Vminulosti se proto využíval každý čtvereční metr. Rolníci obdělávali hlavně dna údolí ajejich svahy. Idnes můžete vAndách vidět políčka rozprostřená jako kapesníky na svazích, kam se nedostane žádné tažné zvíře, dovezené sem Evropany. Proto – stejně jako před několika tisíci lety – je lidé obdělávají jen jakýmsi rýčem, který po staletí prakticky nezměnil podobu. Kromě toho na horských svazích vytvářeli rozlehlé umělé terasy, zvané andenes, kam navezli úrodnou hlínu apěstovali zde ivelmi náročné plodiny, které zavlažovali složitým systémem kanálů, protože deště byly vněkterých letech hojné, jindy naopak vzácné.

Východní svahy And, které se svažují do amazonské nížiny, jsou úplně jiné. Na této straně hor hodně prší, prakticky celý rok, jen od června do října je srážek méně. Je zde stále teplo, průměrná roční teplota se pohybuje mezi 22 a25°C, atak jsou svahy hor pokryté bujnou vegetací amnohdy neproniknutelnými pralesy, které na některých místech dosahují až do výšky dvou tisíc osmi set metrů. Je to vysoký prales. Všechno zde bují aroste samo, všude je plno květů, různých plodů arozličných vůní, daří se zde všem subtropickým plodinám. Vtéto oblasti se neprováděly prakticky skoro žádné archeologické výzkumy, proto ojejím osídlení vminulosti nevíme téměř nic.

Pod vlivem mořských proudů

Proč jsou zde ale takové rozdíly? Podle zeměpisné polohy by tato oblast měla mít tropické klima, stejně jako třeba části Brazílie, ležící ve stejné zeměpisné šířce. Důvodem je studené moře. Podél západního pobřeží Jižní Ameriky teče, jako mohutná řeka, Humboldtův proud, dnes také často zvaný Peruánský proud. Přichází zledové Antarktidy, aproto je velmi studený. Vseverním Peru dosahuje až do kraje Piura, kde se stáčí kzápadu. Pro moderní vědu ho objevil německý vědec Alexander von Humboldt, když upřístavu Callao měřil teplotu vody voceánu azjistil, že je omnoho stupňů nižší, než by vtéto zeměpisné šířce měla být. Samozřejmě místní tento proud znali již od dávných dob ataké ho využívali.

Toto studené moře ovlivňuje teplotu vzduchu; ta je zde mnohem nižší, než je vkrajích nacházejících se několik málo stupňů pod rovníkem obvyklé. VLimě ave všech městech na jižním astředním pobřeží země ivtamějším létě, tedy od půlky prosince do března, přesahuje jen ve výjimečných případech 26°C. Člověk se ale cítí jako ve skleníku, je tíživé horko, dusno atěžko se dýchá, takže nikdo nemá chuť vyvíjet nějakou aktivitu. Vzimě, od června do září, teplota naopak klesá až na 13°C nebo 14°C. Není to bůhvíjak nízká teplota, vEvropě je docela příjemná, ale zde, kde vlhkost vzduchu dosahuje během zimních měsíců devadesáti devíti procent, se snáší hůře. Člověk se cítí, jako by byl neustále ponořený do vody. Aikdyž se nám to může zdát nepochopitelné, tak jedenáct zeměpisných stupňů na jih od rovníku se lidé navlékají do svetrů, bund adlouhých kabátů. Slunce se objeví jen málokdy ajak říkají zdejší lidé, „nebe je šedivé jako břicho osla“. Jen na severu, vokolí měst Piura aTumbez, kam již vlivy Humboldtova proudu zasahují jen mírně nebo vůbec ne, najdeme subtropické podnebí.

Charakteristický je kontrast mezi vysokou vlhkostí avyprahlostí půdy. Prší zde velmi málo, nejvyšší hodnoty ročních srážek dosahují 51 mm, ale jenom na některých místech. Jinde, jako například na poloostrově Paracas, nezapršelo již mnoho desítek let. Vzimě, kdy se slunce objevuje velmi sporadicky, tato země pije jenom zranní mlhy, která se vblízkosti hor mění na jemné mrholení – to stačí, aby se od června do října pastviny na jinak holých západních svazích And zazelenaly. Ve výšce tří set metrů nad mořem začíná jakýsi polštář věčné mlhy, která zakrývá třpyt hvězd. Vlétě tento polštář vystupuje do větších výšek ahnán větrem odplouvá na východ khorám. Samozřejmě si všechnu vodu bere ssebou.

Humboldtův proud však není jediný, který omývá peruánské břehy. Od severu přitéká ještě teplý proud, který peruánští geografové označují jako El Niño. Je to tropický rovníkový proud, tekoucí jako řeka Tichým oceánem od západu kvýchodu anarážející na břehy jižního Ekvádoru aseverního Peru. Zde se stočí jižním směrem ana úrovni města Piury, asi devět set kilometrů severně od Limy, se obrací zpět na západ. Steplou vodou se dají do pohybu imasy teplého vzduchu, které se střetávají svrstvami studeného vzduchu zAnd azpůsobují silné deště. Pasátní větry, vanoucí od východu kzápadu, jindy sloužící jako brzda, se oslabují anemohou tak zabránit přílivu teplého vzduchu.

Aproč se tento teplý proud jmenuje El Niño, ve španělštině „dítě“? Vysvětlení je jednoduché. Nazvali ho tak rybáři ze měst Tumbesu, Paity aPiury na severu Peru, protože se kzápadnímu pobřeží Jižní Ameriky dostává právě vobdobí Vánoc. Vtěchto zemích se Ježíšek označuje jako božské dítě – tak proto El Niño.

El Niño přitéká každoročně, ale některé roky se projevuje světší silou, atak jeho vliv trvá asi čtyři měsíce, hlavně na pobřeží Peru aEkvádoru. Otepluje totiž vodu upobřeží těchto dvou zemí až o10°C. Ohřívá se nejen voda, ale také vzduch, což způsobuje náhlé změny počasí na západní straně And. Má vliv na teplotu, sluneční světlo, atmosférický tlak, vítr, na stupeň vlhkosti, tvorbu mraků amořské proudy. Vtěchto letech se proto již nemluví oproudu, nýbrž ofenoménu El Niño.

Ve většině případů jeho přítomnost není ani příliš cítit, jenom léto je teplejší ana severu země trochu více prší. Ale jednou za čas, přibližně za patnáct až osmnáct let, El Niño udeří sohromnou silou. Teplota vody ustředního peruánského pobřeží vzroste až o7°C. Tato invaze teplé vody dosahuje až kpoloostrovu Paracas, dvě stě šedesát kilometrů jižně od Limy. Zmizí veškerý plankton asním iohromná hejna ryb. Ptáci, lachtani ajiní živočichové, závislí na studeném moři, hynou po tisících pro nedostatek potravy. Místo nich se objevují žraloci. Začne silně pršet ana severním peruánském pobřeží se poušť promění vkvetoucí lesy. Malé říčky se rozvodní tak, že strhávají mosty, odnášejí silnice azaplavují celá města.

Toto se odehrává vseverním astředním Peru. Ale co se děje na jihu? Tam můžete zažít pravý opak. Vhorách je vždy na začátku roku období dešťů, ale během nadvlády jevu El Niño tam panuje naopak strašlivé sucho. Vletech 1982–1983 poklesly dešťové srážky voblasti kolem jezera Titicaca jen na třetinu hodnoty zjiných let; řeky vyschly, nebyla žádná úroda. Bylo zničeno 93% úrody brambor a80% úrody ječmene aquinoy (Chenopodium quinoa). Neúroda postihla 95% všeho obyvatelstva kraje. Bída byla taková, že lidé vzoufalství nabízeli na prodej isvé děti.

Popsané klimatické podmínky trvají vPeru již několik tisíc let; znamená to, že dávní obyvatelé země museli čelit stejným problémům jako jeho obyvatelé současní – aarcheologické nálezy to potvrzují. Historička Rebecca Carrión byla první, kdo razil názor, že jedna znejznámějších anejrozvinutějších starých kultur na území dnešního Peru, kultura Chavín, zanikla vdůsledku takové zhoubné katastrofy – ikdyž mnohé indicie naznačují, že to byli právě kněží zChavínu, kteří se otento jev začali zajímat jako první. Další archeologové prohlašují, že významné přírodní katastrofy způsobené jevem El Niño se objevily ivletech 250–300 a550–600 našeho letopočtu. První znich velmi těžce zasáhla lokalitu Sipán vúdolí řeky Reque udnešního města Chiclayo, druhá pak postihla pyramidu Měsíce vúdolí řeky Moche do té míry, že toto místo bylo definitivně opuštěno aněkteří archeologové prohlašují, že to dokonce znamenalo počátek definitivního kolapsu mochické kultury vúdolích kolem dnešního Trujilla.

Podle názoru mnoha vědců pak byl izánik říše Huari uspíšen těžkým adlouhým suchem vAyacuchu apravděpodobně vcelé oblasti jižních peruánských And, které bylo důsledkem silného působení jevu El Niño. Kolem roku 1330 byla rovněž zaplavena lokalita Batán Grande udnešního Chiclaya. Neznáme přesně rok, kdy k povodni došlo, je to však zřejmě první důsledek jevu El Niño, oněmž máme písemný doklad: vroce 1586 ho popsal španělský kronikář Cabello deBalboa.

Rituály plodnosti

Vperuánské historii byla astále je velmi důležitá voda. Na vodě závisí, jaká bude úroda nebo zda budou lidé trpět hladem. Stále se musí obávat, že jí nebude dostatek, protože vhorách bude pršet jen velmi málo – nebo naopak bude pršet příliš aveškerá úroda bude zničena. Proto bylo ve všech dobách hlavní starostí obyvatel pobřeží ihor zajištění dostatečného množství vody.

Tyto starosti ovodu vedly ke vzniku složitého magického systému akomplikovaných rituálů. Nadpřirozené síly měly být lidem nakloněny, měly jim pomoci kdobré úrodě akhojnosti domácích zvířat azajistit tak dostatečné množství potravy potřebné kpřežití člověka. Součástí této magie byly irituály sexuální povahy. Můžeme tedy prohlásit, že staří Peruánci považovali sexualitu za ekonomický prostředek, který byl aktivován magií.

Vpraxi to můžeme vidět, když si prohlédneme nástroje apomůcky užívané během rituálů aobřadů kpodnícení plodnosti. Patří mezi ně islavná mochická keramika, mnohými označovaná jako erotická, která zobrazuje sexuální spojení muže aženy. Dalším příkladem jsou malé keramické nádoby představující muže spředimenzovaným penisem, kde je kpití určen přímo otvor močové trubice. Výška nádoby (atedy tohoto muže) však nikdy nepřesahuje dvacet centimetrů. Kdyby hrnčíř vymodeloval penis přiměřený velikosti muže, tak by se magický účel – vzít penis do úst – nemohl naplnit. Jiná zobrazení penisu vkeramice otvor na pití nemají, všechny ale dokládají, že součástí rituálů magie plodnosti byl ifalický kult.

Veškerá tato vyobrazení částí těla aaktivit, které si dnes spojujeme se sexem, mají tedy náboženský amagický charakter. Předměty nebyly vyrobeny pro erotické nebo obscénní účely, ani proto, aby demonstrovaly zvrácenost nebo neřesti dávných obyvatel Peru. Plození amagie oplodnění vpřírodě jsou témata, která člověk vždy spojoval se svou vlastní sexualitou. Považoval je za formu stvoření, jenom odlišnou ana odlišné úrovni. Atak člověk, pod záštitou magie, toužil ovládnout zákony přírody azasahovat do nich.

Nesmíme si ale myslet, že všechny dávné kultury vPeru zobrazovaly na keramice či jiných materiálech výhradně sexuální tematiku. Je tomu spíše naopak, ve většině případů jsou postavy znázorněny bez pohlavních orgánů, pravděpodobně jako důsledek různých náboženských příkazů azákazů.

Vsouvislosti srituály plodnosti je třeba zmínit iroli, kterou při nich hrály mušle Spondylus sp. aulita měkkýše zvaného Strombus galeatus. Obě pocházejí zteplých vod Guayaquilského zálivu vdnešním Ekvádoru.

Spondylus sp. je velká ostnatá mušle, krásné růžové až červené barvy, vPeru již po staletí známá pod jménem mullu. Jakmile se vhojném počtu objeví voceánu na jih od Tumbezu nebo až uPiury, je to signál, že teplota vody se zvýšila ablíží se El Niño, atím pádem ikatastrofa pro zemědělství. Pro obyvatelstvo dnešního Peru byla proto kontrola mullu odpradávna velmi důležitá, protože umožňovala plánování zemědělských prací.

Mullu bylo také oblíbenou potravou bohů. Francisco de Ávila, kněz ve vesnici Huarochirí ve středních peruánských Andách, zaznamenal již někdy kolem roku 1598, že Macahuisa, syn boha Pariacacy, odmítl jídlo, jež mu nabízel sám inka, že on takové věci nejí. „Mulluqta apamuy!“ řekl, „Rozkaž, ať mi přinesou mullu!“ Akdyž mu je donesli, pozřel mušle stakovou chutí, že mu skřípaly mezi zuby.

Hliněná soška ženy bez jakýchkoliv náznaků erotismu. Curayacu, asi 1800př.n.l.