Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

prof. PhDr. Zdeněk Helus, Dr.Sc.

Úvod do psychologie

2., přepracované a doplněné vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 6877. publikaci

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Grafická úprava a sazba Milan Vokál

Formát ePub Milan Vokál

Zpracování obálky Antonín Plicka

Počet stran 312

Vydání 1., 2018

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2018

Cover Illustration © Depositphotos/lightsource

ISBN 978-80-247-2985-5 (ePub)

ISBN 978-80-247-2990-9 (pdf)

ISBN 978-80-247-4675-3 (print)

Předmluva ke druhému vydání

Skutečnost, že tato učebnice vychází ve druhém vydání, dosvědčuje, že plnila svůj účel. Byla studována, mnohým napomohla solidně se orientovat v základech vědecké psychologie i v možnostech jejího využívání; případně se stala užitečným východiskem pro další pronikání do oboru, který sehrává stále důležitější roli v širokém spektru studijních, profesních i běžných životních situací.

Charakteristiky cíle a pojetí učebnice, tak jak byly formulovány před sedmi léty, kdy učebnice vycházela poprvé, zůstávají v platnosti. Cílem je poskytnout výchozí, základní orientaci v psychologii těm, kdo se jí dosud nezabývali, anebo těm, kteří mají pocit, že své dřívější seznámení s ní potřebují oživit, nově uspořádat, založit na pevnějších základech. Mám na mysli jednak studenty středních škol, kteří mají předmět psychologie ve svém studijním plánu, samostatně nebo v rámci základů společenských věd; ale také ty, kteří v rámci pokračujícího vysokoškolského studia nebo celoživotního vzdělávání stojí před úkolem absolvovat úvod do psychologie na vyšší úrovni – na úrovni zevrubnějšího promýšlení a tvořivého aktualizování získaných poznatků. A konečně, kniha by měla uspokojit zvídavost těch, kteří si z čistě osobního zájmu chtějí ujasnit, co to psychologie je, na jakých základech je vybudována, k čemu je dobrá. Autor vynaložil úsilí nejen poskytnout ty nejdůležitější informace, ale také nabídnout zajímavou, inspirující četbu. Dbal, aby nezbytné teoretické pasáže byly skloubeny s vhodnými příklady, a to jak z konkrétních výzkumů, ilustrujících, jak psychologie dospívá ke svým poznatkům, tak i z reálného života. Nemělo by uniknout, že psychologie je pomocnicí lidí v jejich rozhodování, překonávání náročných situací, řešení zapeklitých problémů, hledání cest smysluplného a zdravého života.

Ani struktura díla se zásadně nemění. Nově bylo jako samostatná část vyděleno úvodní pojednání o laické versus odborné, na vědeckých základech budované psychologii. Čtenář/student si má uvědomit, že psychologizování patří neodlučitelně k životu; nastupuje vždy, když uvažujeme o druhých lidech či o sobě samotných, když se v nich či v sobě chceme vyznat a rozhodnout se, jak si nadále počínat. Tato obecně praktikovaná psychologie, figurující pod označením psychologie laická, má ovšem své meze. Mnohdy je nezbytné, aby přišla ke slovu psychologie odborná, vědecky fundovaná, opřená o důkazy a podloženě argumentující. Těžiště knihy je pak ve výkladu vzniku a podob této vědecké psychologie a v uvedení do jejích základních disciplín. A sice do psychologie obecné, psychologie osobnosti, psychologie sociální a vývojové. Porozumění člověku v různých životních situacích, při řešení celé řady těžkostí a problémů, se bez nich neobejde.

Sedm let, které uplynuly od vydání prvního, ovšem přinesly ledacos nového, co bylo třeba zohlednit. A také se stalo žádoucím využít poznatků, které z dosavadního používání učebnice vyplynuly. Krátce řečeno, nové vydání se stalo výzvou mnohé doplnit a vylepšit. A o to jsem se jako autor pokusil. Nejde o dílo podstatně nové, ale – doufám – v několika ohledech inovované, snad i lepší. Změny jsou také v aktualizaci pramenů, na které odkazuji; v uvádění poznatků prokazujících, že psychologie je vědou, která se vyvíjí a jejíž potřebnost narůstá; ve zvýšení důrazu na to, jak psychologie ke svým poznatkům dospívá a jak jich lze využívat.

Autorovi nezbývá než popřát všem, kteří se odhodlají k četbě, respektive studiu této knihy, aby v ní nenacházeli jenom soubor poznatků, z nichž budou eventuálně zkoušeni; ale také, a především aby v ní nacházeli vědění, inspirující na cestě životem, pomáhající vyznat se v sobě samotném, v druhém člověku, na kterém nám záleží, v lidech kolem nás. Tak, abychom si byli vzájemným obohacením.

Zdeněk Helus

ČÁST PRVNÍ

K rozlišení psychologie laické a odborné, rozvíjené na vědeckém základě

Uvedení do tématu

Je nesporné, že každý z nás je svého druhu psychologem, má své psychologické zkušenosti.[1] To znamená, že se zajímá o lidi kolem sebe, chce znát jejich vlastnosti, chce vědět, proč se chovají tak, jak se chovají, co zamýšlejí, na co stačí, jak prožívají určité události, v čem je na ně spolehnutí. V podobném duchu je každý z nás psychologem i vůči sobě samému: Chci se sám v sobě vyznat a řídit své jednání tak, abych dosáhl cílů, na kterých mně záleží. Klást si psychologické otázky a hledat na ně odpověď je běžnou nevyhnutelností. V tomto případě ovšem nejde o psychologii odbornou, ale o psychologii laickou.

Příklad 1

Ukázka běžných životních situací, kdy jsme chtě nechtě laickými psychology

Laickým psychologem je dívka, která se vážně zamilovala a přemýšlí, zdali její chlapec je ten pravý; klade si otázky, zdali za tím, jak se k ní chová, je opravdu hluboký a trvalý cit.

Když muže opustila partnerka, na které mu záleželo, tak pravděpodobně laicky psychologizuje. Vyjasňuje si, proč se tak stalo: „Co na mé a co na její straně vedlo k tomuto konci a v čem bych se měl změnit, abych v budoucnu podobným selháním předešel?“

Laicky psychologizují rodiče, když zvažují, zda dát dítě na gymnázium, či nikoliv, a kladou si otázky po jeho schopnostech, vytrvalosti a píli.

Podobně je tomu, když vedoucí obchodu přijímá nového prodavače a snaží se ze vstupního jednání s ním vyvodit, je-li poctivý, bude-li se na něj moci spolehnout, dokáže-li dělat na zákazníky dobrý dojem.

Taktéž provádím laické psychologické sebezpytování, když mne přátelé pozvou na horskou túru a já si musím vyjasnit, zda takovou zátěž fyzicky i psychicky vydržím, zdali mne nepřemůže závrať z výšky, zdali mne vůbec něco takového baví a zda lidé, kteří se takto zaměřují, jsou pro mne těmi pravými.

Laická psychologie může být provozována velmi nešťastně. Známe případy, kdy se někdo v druhých lidech či v sobě samotném opakovaně mýlí, někdy s tragickými důsledky. Známe ale i případy, kdy je laická psychologie praktikována s kromobyčejnou zdatností. Často se v televizi a tisku dovídáme o podvodních, kteří dokážou až s neuvěřitelnou obratností získávat důvěru lidí, aby je okradli, zneužili. Jsou známy bezpočetné historky o sňatkových podvodních, kteří vědí, jak jít na opuštěné ženy a „omotat si je kolem prstu“. Ale jsou známy i opačné, pozitivní případy, kdy nám někdo, aniž by se psychologií jakkoliv zabýval, dokáže vdechnout sebedůvěru až tak, že zvládneme věci, na které bychom si jinak netroufali; kdy nám někdo dokáže vnést do duše klid, pozvednout naši mysl, když jsme v krizi. Máme radost, že jsme se setkali s dobrým laickým psychologem!

Zvláštním případem laické psychologie je takzvaná psychologie narativní, založená na vyprávění. Setkáváme se s ní v románech, divadelních hrách, memoárové literatuře, filmech, v rozhovorech o životních osudech. Je nedocenitelným zdrojem inspirací. Geniálními, klasickými představiteli narativní psychologie jsou například Dostojevský, Strindberg, Proust, Kafka, Čapek… Shakespeare nás třeba ve svém Othellovi uvádí do zrodu posedlosti žárlivostí a bezmocnosti určitého jedince jí čelit. Jeho lady Macbeth je geniálním vystižením posedlosti vládnout nad druhými, realizovat za každou cenu svou touhu po neomezené moci. Narativní psychologizování ale prostupuje i takzvaný lehčí žánr, jmenovitě detektivky: Jádrem je vyprávění objasňující motiv zločinu.

Již bylo řečeno, že laická psychologie není ušetřena vážných omylů, třeba i s neblahými důsledky. Cesty psychologického poznání a jednání je třeba postavit na pevnější základy, než jakých je schopna laická psychologie, vesměs založená na intuici, osobních zkušenostech, pocitech a dojmech… Ani narativní psychologie nemá za cíl podat ucelený systém psychologického poznání, o který bychom se mohli opřít. Ale život v současné společnosti si naléhavě žádá rozvinuté, argumentované, hodnověrné poznatky, na které se lze spolehnout mnohem více než na závěry a domněnky psychologie laické. Pomysleme například na výběr řidičů veřejné dopravy ve velkoměstě; na odhalování příčin alkoholismu či drogové závislosti a volbu adekvátní metody léčby; na strategii jednání s člověkem, který trpí úzkostmi ze selhání do té míry, že nedokáže využít schopností, které má, apod. Takováto zadání, a mohli bychom uvést bezpočet dalších, se už zcela vymykají možnostem laické psychologie. Jsou to zadání pro psychologii odbornou.

[1] K tématu například Kern, H., Mehl, C. a další (2006); Říčan, P. (2006); Vágnerová, M. (2007). Viz Literatura k dalšímu studiu.

1.Čtyři znaky odborné, vědecky fundované psychologie

Nadále se budeme zabývat odbornou psychologií, tedy psychologií budovanou na vědeckých základech. Je pro ni podstatná přítomnost určitých znaků, které jsou ovšem vlastní i jiným vědním disciplínám. Jak ale uvidíme v následujících částech a kapitolách této knihy, aktualizují se v psychologii jí vlastním způsobem, tak jak to odpovídá tomu, čím se zabývá, co je jejím předmětem.

1.1Znak prvý: Poznatky, terminologie, teorie

Vědecká psychologie se opírá především o  poznatky, které jsou ověřené, průkazné. Poznatky jsou logicky uspořádány tak, že tvoří víceméně ucelený a argumentovaný poznatkový systém. Jeho nezbytnou součástí je terminologie, spočívající v jednoznačnosti klíčových slov, zakládající spolehlivé a jednoznačné porozumění prezentované poznatkové oblasti. Logické uspořádanosti, ucelenosti a argumentovanosti poznatků zásadním způsobem napomáhá teorie. Teorie zabezpečuje, že poznatky nezůstávají jen prostými fakty, ale jsou interpretovány, vysvětlovány co do svých souvislostí s jinými fakty, co do své platnosti, co do způsobů jejich zjišťování… Teorie krom toho, že poznatky vysvětluje, také otevírá perspektivy cest k poznatkům novým.

Existují na jedné straně teorie omezeného rozsahu, zacílené na poměrně ostře, respektive úzce vymezenou, specifickou oblast psychologického poznání. Například na analýzu činitelů vysvětlujících vznik a vývoj výkonové motivace – tedy motivace aktivně přistupovat k úkolům a problémům; nebo na složky inteligence a možnosti jejich zjišťování, s důsledky pro diagnostiku intelektové schopnosti (viz část čtvrtá) apod. Na straně druhé pak existují takzvané velké, komplexní teorie, zaměřené na to, co je, či mělo by být základním východiskem psychologického přístupu k člověku. Takových teorií můžeme rozlišit několik. Navzájem se mohou nesmiřitelně konfrontovat, ale také v diskusi sbližovat, vzájemně inspirovat. Hovoříme pak o vědeckém diskurzu, který je jedním z důležitých hybatelů vývoje psychologické vědy.

Stručně si ty hlavní přiblížíme. Je třeba ovšem předeslat, že jednotlivé z nich staví do popředí určitou oblast bádání či praktického využití, neboli charakterizuje je i převládající obsahové zaměření a způsob nakládání s poznatky. A za druhé, že v rámci každé z nich taktéž probíhají diskuse, případně spory či konfrontace, vedené snahou vyjádřit tuto teoretickou pozici co nejlépe.

V současné psychologii můžeme rozlišit pět nejčastěji uváděných takovýchto velkých psychologických teorií. Jsou to:

■Hlubinné teorie.[2] Označením „hlubinné“ poukazujeme na to, že jmenovitě u lidí s psychickými těžkostmi (například depresemi, úzkostmi, intenzivními pocity opuštěnosti a bezmoci, s halucinacemi a bludy…) nestačí všímat si jen projevů – tedy zůstat na povrchu. Cesta k pochopení a pomoci (v psychoterapii, poradenství) musí vzít v patrnost hlubší vrstvu těchto těžkostí, „jít do hloubky psychiky“. A tu tvoří především to, co dotyčný jedinec prožil a co se přetvořilo ve vnitřní, hlubinné zdroje jeho aktuálních potíží. Zpravidla jde o „nestravitelné“, traumatické, bolestné zážitky z dětství, dokonce už i raného dětství. Dotyčný jedinec si mnohdy tyto zážitky nepamatuje, třeba ani nechce pamatovat, protože jsou až příliš bolestné, čímž jsou mimo jeho kontrolu, a o to více patogenně působí. Dlužno ještě dodat, že onu hlubší vrstvu psychiky dále tvoří pudová hnutí, taktéž se nacházející mimo kontrolu jedince. Hlubinné teorie mají svůj počátek ve Freudově psychoanalýze a jejích revizích či doplňcích, označovaných souhrnně jako neopsychoanalýza.[3] Hlubinné psychologické teorie představují významný příspěvek k obecnějšímu výkladu člověka (antropologii), prakticky se uplatňují hlavně v psychoterapii a poradenství.

■Teorie chování. V protikladu k teoriím hlubinným se zaměřují zejména (nebo dokonce výlučně) na vnější projevy člověka, tedy na jeho chování, chápané v širokém významu tohoto slova. Tak třeba můžeme mít na mysli chování ve smyslu osvojování vědomostí, ale také chování ve smyslu sebeprosazování ve vztahu k lidem nebo úzkostné chování, agresivní chování, mateřské chování atd. Důraz je kladen na utváření chování kladným či negativním zpevňováním, jinými slovy odměnami a tresty, opět chápanými v širokém významu těchto slov. Například odměnou může být peněžní ocenění, poskytnutí výhody, ale také souhlasné pokynutí hlavou, sympatizující úsměv. A stejně tak existuje široké spektrum trestání – může jím být trest tělesný, ale také nevěnování pozornosti, ironická poznámka atd. Díky kladnému či zápornému zpevňování (odměňování a trestání) se jedinec svému chování učí – odměňované projevy se stávají častějšími, vstupují do repertoáru chování na rozdíl od projevů trestaných. Teorie chování mají svůj počátek v americkém behaviorismu (Watson)[4]. Jednostranné zdůrazňování vlivu zpevňování a opomíjení vnitřních činitelů, které mohu důsledky zpevňování významně korigovat, ovlivnit, vedly ke vzniku neobehaviorismu.

■Humanistické teorie. V opozici jak vůči hlubině orientované teorii (především psychoanalýze), tak vůči teoriím chování (především behaviorismu) byla rozvinuta humanisticky orientovaná psychologická teorie. Jejím výchozím cílem bylo čelit redukcionismu v pohledu na člověka, který je v obou výše zmíněných koncepcích dobře patrný. Stručně vyjádřeno, člověk je v nich redukován na produkt pudů, respektive raných zážitků, nebo na zpevňování jeho projevů odměnami a tresty, přičemž není bráno v úvahu to, co je pro něj podstatné, co jej činí člověkem v podstatném a povznášejícím významu – a to je jeho svoboda rozhodnout se a v intenci svého rozhodnutí jednat. Vůdčím představitelem je zde C. R. Rogers.[5] Ke své svobodě člověk dospívá, když je svým okolí akceptován, tedy přijímán ve svém úsilí rozvinout se. Akceptace napomáhá pozitivnímu rozvoji – člověk aktualizuje své růstové potenciality a nachází i cestu k druhým lidem.

■Kognitivistické teorie. Zde je důraz kladen na význam a charakteristiky úspěšně probíhajících poznávacích procesů, na rozvoj poznávání jako základního předpokladu orientace člověka v úkolových situacích, při řešení problémů a životní seberealizaci. V popředí zájmu jsou ve vzájemném propojení poznávací procesy vnímání, paměti, učení ve smyslu osvojování vědomostí a získávání informací, myšlení s důrazem na řešení problémů, metakognice (učit se, jak se učit; poznávat, jak poznávat…). V neposlední řadě, vývojem soudobé společnosti jakožto společnosti vědění, kdy informace, vytváření nových poznatků v nejrůznějších oblastech, objevné zavádění inovací apod. se stává zdrojem společenské prosperity i úspěšnosti individua, význam kognitivních teorií narůstá. Za klasika v této oblasti je považován J. Piaget, autor průkopnických výzkumů v oblasti vývoje poznávání u dětí se závažnými důsledky pro efektivitu vzdělávání. V současnosti je jedním z vůdčích představitelů kognitivní teorie R. J. Sternberg,[6] zkoumající mimo jiné způsoby posilování intelektové schopnosti jakožto jednoho z hlavních předpokladů poznávací úspěšnosti. Navazující teorie konstruktivismu zdůrazňují aktivitu poznávajícího subjektu, vstupujícího do nových situací vždy s určitým předvěděním, které přechází ve vědomí kognitivní nouze (to znamená nedostačivosti stávajícího předvědění nový problém zvládat), aby posléze došlo k uvolnění tvořivých sil zvládání problému. Důležitou roli při tom sehrává podpůrná komunikace (například učitele a žáka, experta a začátečníka apod.).

■Teorie pozitivní psychologie.[7] Výchozím impulzem je zde výtka vůči převažujícím tendencím v dosavadní psychologii orientovat se převážně na negativní jevy v životě lidí – například na patologické příznaky a procesy; krizové jevy a rozkladné momenty v komunikaci; v pedagogické oblasti na neprospěch, učební těžkosti, poruchy chování, šikanu. Dominanci tohoto pohledu je třeba nahradit dominancí pohledu, který se ptá po charakterových vlastnostech, díky kterým je člověk ve svých postojích pevný, odolný, sebejistý, uchovávající si optimismus a pocity pohody. Pozitivní psychologie nehledá příčiny těchto vlastností primárně v tom, co bychom mohli nazvat lepším či horším osudem, lepšími či horšími danostmi vyplývajícími z těla či prostředí. Rozhodující příčinu vidí v prvé řadě v usilovnosti člověka něco se sebou udělat a k něčemu co do svých kvalit dospět. Martin Seligman považuje za hlavní téma teorie pozitivní psychologie téma duševní pohody, na jejímž vzniku a posilování se podílí:

●pozitivní emoce (jmenovitě prožitky štěstí a životní spokojenosti),

●zaujetí činností, které se jedinec oddává,

●pozitivní vztahy (například s důrazem na laskavost),

●životní smysluplnost (mít proč žít),

●usilovnost v dosahování úspěšného výkonu.

1.2Znak druhý: Spolehlivé metody, metodické postupy a strategie

Aby poznatky, jakožto hlavní, respektive základní položka vědecké psychologie, měly výše uvedené znaky, to znamená, aby byly ověřené, průkazné a tvořily poznatkový systém,  musí psychologie disponovat metodami, metodickými postupy, které toto spolehlivě zajistí.[8]

U zrodu vědecké psychologie stál, jak dále uvidíme, experiment. Ale i mnohé současné teoretické systémy vyzdvihují experimentální metodu jako základní, nejspolehlivější postup při získávání věrohodných poznatků. Podstatu experimentu tvoří kontrolované sledování vztahu mezi závislými a nezávislými proměnnými; to znamená vztahu mezi danostmi experimentální, podnětové situace, vytvořené experimentátorem (nezávislé proměnné) a změnami v chování, prožívání, výkonovými charakteristikami apod. na straně pokusné osoby (závislé proměnné). Ptáme se tedy, jaké události, které navodil experimentátor, vedou k jakým důsledkům na straně pokusné osoby. Nebo jinak řečeno, experiment objasňuje v přísně kontrolovaných podmínkách, jaká situace jak na jedince působí. Tam, kde důraz na metodu experimentu je rozhodující, hovoříme o experimentální psychologii, psychologii založené na experimentování.

Druhou metodou, která stále u zrodu psychologie, je klinická metoda, založená na součinnost psychologa a jeho protějšku, zpravidla klienta, pacienta. Zpravidla jde o rozhovor, v jehož průběhu klient odkládá zábrany svěřovat se s tím, o čem je mu zatěžko mluvit, ale co s jeho potížemi podstatným způsobem souvisí. Psycholog postupuje tak, aby se mu klient v důvěře svěřoval. S oporou o teorii fungování psychiky psycholog rozumí tomu, co se v tomto klientovi odehrává, co prožil a prožívá, v čem tkví příčiny jeho potíží. Jeho rozumění klientovi je východiskem pro adresnou pomoc.

Specifickou pomůckou klinické metody jsou metody projektivní. Jsou založeny na zjištění, že do některých svých produktů (třeba do kresby), klient promítá/projektuje něco ze svého nitra, něco, co je pro pochopení jeho stavu důležité a čeho je obtížné se jinak dobrat. Například dítě trpící opuštěností, strádající nedostatkem lásky ze strany rodičů, připadající si bezradné ve škole, obávající se toho, co může nastat apod., kreslí obrázek na zadané téma jinak než dítě, které těmito stavy netrpí. Psychologovi mnoho důležitého o daném dítěti například řekne, jak ztvární téma „neděle u nás doma“, „naše rodina“, „co bych si přál“ apod. Důležitou variantou projektivních metod je také zadání neurčitých kresebných tvarů a jedinec má vyprávět, co mu to připomíná.

Mezi základní, nejčastěji používané metody patří pozorování, dotazník a rozhovor. Každá z těchto metod existuje v několika variantách a musí splňovat určité požadavky, aby byla vzhledem ke stanovenému výzkumnému cíli metodou spolehlivou.

Příklad 2

K aplikacím metody pozorování, rozhovoru a dotazníku

Můžeme rozlišit pozorování přirozené, řízené a zúčastněné. Při pozorování přirozeném jsou zaznamenávány projevy sledovaných osob (jejich chování, reagování…) v prostředí pro ně přirozeném. Může jít třeba o pozorování dětí na hřišti nebo ve školní třídě či o přestávce; o pozorování chování sportovních fanoušků atd. U pozorování řízeného jsou sledovány projevy sledovaných osob v situacích, které psycholog navodil tak, aby odpovídaly záměrům jeho výzkumu. Často se tak děje v laboratorních podmínkách. A konečně při aplikaci zúčastněného pozorování je pozorující psycholog začleněn do běžného života zkoumaných osob.

Pokud jde o rozhovor, rozlišujeme rozhovor strukturovaný, polostrukturovaný a nestrukturovaný. V prvém případě je postupováno dle předem stanoveného programu, jsou vymezeny i způsoby očekávaných odpovědí (zpravidla „ano – ne“ nebo odstupňovaným škálovacím způsobem „jak moc, jak málo“). Ve druhém případě psycholog dává klientovi možnosti odchýlit se od stanoveného postupu – v určitých situacích klade otázky otevřené tak, že klient může rozvést svou odpověď. A konečně ve třetím případě rozhovor přechází ve volnou diskusi, otázky a odpovědi se dle potřeby vyjasňují apod.

A konečně dotazník je založen na písemném zjišťování údajů (postojů, názorů, zkušeností, pocitů apod.). Někdy bývá písemnou adaptací metody rozhovoru, když přímý styk s respondenty není možný nebo nutný, když je třeba pracovat s velkými počty respondentů apod. Rozlišujeme dotazník kladoucí otázky uzavřené nebo otevřené (podobně jako tomu bylo u rozhovoru).

Důležité je rozlišení metod kvantitativních oproti metodám kvalitativním. Kvantitativní metody jsou založeny na statistickém zpracování získaných dat (údajů, poznatků). Díky němu například zjišťujeme, jak se určitý psychický projev, určitá charakteristika osobnosti, určitý výkon odchylují či neodchylují od normy, jaké mají výskytové postavení v dané populaci a podobně. Kvalitativní metody nám oproti tomu umožňují poznat jedinečnost daného projevu (vlastnosti apod.), pochopit individualitu v její neopakovatelnosti. Příkladem kvalitativní metody může být metoda biografická, kdy vysledováváme řetězení životních událostí daného člověka, s důrazem na vývojové zlomy, krize, překonávání těžkostí, „druhý start“ po vyčerpání dosavadních možností atd. Díky této metodě porozumíme životu konkrétní osoby a můžeme vůči ní rozvinout adresnou pomoc.

V současnosti je obvyklé, že psycholog nepoužívá jednu metodu, ale komplex metod – hovoříme o metodické strategii, rozpracované tak, aby sledovaný problém byl uchopen v širším spektru svých souvislostí.

Výzkumné metody, které jsme dosud měli prioritně na mysli, se často přetvářejí v metody diagnostické a metody nápravy určitého nedostatku, poruchy apod. Tak například metody výzkumu inteligence vyústily v diagnostickou metodu testování inteligence (viz část pátá).

1.3Znak třetí: Psychologie je rozvíjena ve vědeckých centrech, aplikačních institucích

Realizace dosud uvedených znaků nemůže být pouze záležitostí aktivit izolovaných jednotlivců. Tyto znaky jsou vytvářeny a široce realizovány v  odborných a vědeckých centrech, badatelských a aplikačních institucích, do nichž jsou jednotliví odborníci včleněni či na která se napojují, která respektují jako zavazující autoritu a pod jejichž přímou či nepřímou kontrolou se nacházejí. Dnes se stále více prosazuje, aby taková centra byla zapojena do mezinárodních sítí.

Postavení odborného psychologa je dosahováno školením zajišťovaným vysokoškolskými pracovišti, která pro to mají oprávnění (akreditaci) a vydávají odpovídající kvalifikační osvědčení, certifikáty. Taktéž je stále důrazněji vyžadováno, aby odborný psycholog absolvoval různé formy celoživotního vzdělávání, čímž je zajištěno, že své poznání rozšiřuje; že neustrne, ale drží s vývojem svého oboru krok.

Odborní psychologové se sdružují ve stavovská sdružení, garantující rozvoj a prestiž oboru a také etické principy, kterými se řídí; vytvářejí směry a hnutí s jasně vyjádřenou koncepcí a definovanými cíli; zakládají fóra, na nichž komunikují své odborné a vědecké problémy; rozvíjejí kritickou reflexi cest, kterými se psychologie ubírá, odhalují mezery a nedostatky ve své práci. Tomu slouží konference, semináře a workshopy, časopisy a knižní publikace.

1.4Znak čtvrtý: Utváření vztahů k jiným vědním disciplínám

Ke znakům odborné psychologie na vědeckém základě rovněž patří utváření vztahů k jiným vědním disciplínám, které mají s psychologií styčné plochy. Jsou to zejména neurovědy a některé lékařské obory, sociologie, pedagogika, lingvistika a četné další.

[2] Často se setkáváme s označením teorie psychodynamické, které má poněkud širší platnost, v mnohém se ale s koncepcemi hlubinné psychologie překrývá. Je tím míněn důraz na vnitřní činitele vývoje osobnosti a jednání, a to nejen vývoje souvisejícího s věkem, ale také a především vývoje souvisejícího s formativními životními událostmi – krizemi, zvraty, konflikty apod., jimž člověk podléhá či které překonává.

[3] Mitchell, S. A., Blacková, M. J. (1999). Viz Literatura k dalšímu studiu.

[4] Podrobněji Hunt, M. (2000, s. 233–266). Viz Literatura k dalšímu studiu.

[5] Rogers., C. R. (2014). Viz Literatura k dalšímu studiu.

[6] Sternberg, R. J. (2009). Viz Literatura k dalšímu studiu.

[7] Podrobně Slezáčková, A. (2012). Viz Literatura k dalšímu studiu.

[8] Podrobněji například Ferjenčík, J. (2000). Viz Literatura k dalšímu studiu.

2.Členění psychologie – psychologické disciplíny

Psychologii charakterizuje široký záběr témat, kterými se zabývá. Přesvědčí nás o tom i studium této knihy.

Důsledkem tematické šíře psychologie je, že se člení do několika málo  základních disciplín, respektive oborů a většího množství disciplín/oborů aplikovaných. Mezi nimi je ovšem živá komunikace, nastolující základní povědomí o jednotě psychologie jako vědní disciplíny.

Základní psychologické obory vytvářejí fundament, na kterém stavba psychologického poznání spočívá. Jsou to především:

■psychologie obecná,

■psychologie osobnosti,

■psychologie sociální,

■psychologie vývojová.

Čtenář této knihy bude s nimi seznámen v dalších částech publikace.

Aplikované obory[9] zajišťují služby psychologie v nejrůznějších oblastech praxe, odpovídají na poptávku po psychologii v současné společnosti. Mezi nejdůležitější patří:

■Psychologie klinická, zaměřená na problémy diagnostiky a pomoci osobám s psychickými potížemi. (Úzce spolupracuje zejména s psychiatrií.)

■Psychologie zdraví, zaměřená na problematiku činitelů zdravého způsobu života a předcházení vlivům škodícím zdraví.

■Poradenská psychologie, poskytující kvalifikovanou pomoc lidem v různých oblastech jejich bezradnosti a těžkostí. Poradenská psychologie se zaměřuje na pomoc rodinám a dětem, učitelům a žákům, manželským párům procházejícím krizí, lidem bezradným v otázkách volby povolání atd.

■Pedagogická a školní psychologie řeší problémy adaptace na školu a výuku, činitelů vzdělávacího úspěchu či neúspěchu žáků, způsobů optimální prezentace učiva tak, aby aktivizovala žáka a probouzela jeho vzdělávací zájmy apod. (Úzce spolupracuje zejména s pedagogikou, speciální pedagogikou a didaktikami jednotlivých vyučovacích předmětů.)

■Psychologie práce a organizace, zabývající se podmínkami pracovní činnosti, činiteli ovlivňujícími pracovní výkon, optimálním řízením pracovních kolektivů apod.

■Forenzní psychologie zabývající se psychologickými problémy soudnictví a věznění.

■Psychologie sportu.

Příklad 3

Konkretizace zaměření psychologie práce a organizace, psychologie pedagogické a školní

Psychologie práce je orientována jak výzkumně, tak prakticky, užitkově (podobně je tomu ale i u ostatních aplikovaných psychologických disciplín). Výzkum má zabezpečovat, že aplikační využití má prokazatelné kvality, je spolehlivě garantováno. Výzkum i aplikace jeho výsledků se zaměřují na vztahy mezi požadavky konkrétních pracovních činností (profesí) a psychickými předpoklady jejich zvládání. Reflektují jednak, že psychické předpoklady jsou podmínkou pracovní efektivity, z čehož plyne důraz na výběr pracovníků, kteří tyto předpoklady mají (třeba vytvářet vhodné diagnostické metody), nebo na výcvik těch, kteří je sice aktuálně nemají, ale vykazují způsobilosti pro jejich osvojení (třeba vytvářet vhodné výcvikové a školicí programy). Současně ale také reflektuje skutečnost, že člověk se pracovními činnostmi vyvíjí, respektive rozvíjí se jako osobnost. Mezi důležité úkoly psychologie práce patří získávání a výběr pracovníků a s tím související poradenství pro volbu povolání, vedení lidí v pracovním procesu a kontextu jejich začlenění do pracovních týmů, hodnocení pracovního výkonu spolu s analýzou a využitím rezerv eventuálního zvyšování výkonu apod. S psychologií práce úzce souvisí i psychologie organizace a řízení pracovních týmů. Aktuálními tématy je například eliminace, respektive řešení konfliktů na pracovišti, volba optimálního stylu řízení odpovídajícího konkrétním situacím na pracovišti, posilování pocitu přináležitosti k pracovišti aj.

Psychologie pedagogická se rozvíjí a uplatňuje v úzké součinnosti s pedagogikou, což ale nic nemění na tom, že je svébytnou psychologickou disciplínou. V jejím popředí jsou dvě tematické oblasti. Prvá se týká osvojování učiva – tedy úzce spolupracuje s didaktikami vyučovacích předmětů. Důraz je kladen na psychické předpoklady zvládání vzdělávacích nároků, tkvící v propojení oblasti kognitivní (chápající vnímání, myšlení, tvořivá elaborace poznatků ve vztahu k situacím jejich využívání, aktivizace dlouhodobé paměti atd.), motivační a postojové (probuzení zájmu o učivo, propojení učiva s životními plány a hodnotovými orientacemi apod.), emocionální (radost z dosahovaných výsledků, odolnost vůči traumatizujícím dopadům nezdaru), osobnostní (sebedůvěra, autoregulace aj.).

Druhá vůdčí tematická oblast pedagogické psychologie se zaměřuje na začlenění žáků do třídního kolektivu, na nedostatky a poruchy v jejich chování, morální vývoj a utváření občanských postojů. Na významu nabývá psychologická problematika součinnosti rodiny a školy, což souvisí s nálezy, že rodina ve vysoké míře determinuje jak školní úspěšnost, tak i chování žáků a že nápravy lze mnohdy dosáhnout jedině skrze spolupráci učitele a rodičů žáků. Taktéž nabývá na významu psychologická péče o učitele jakožto kompetentní a vcítivé opory žáků, zejména v situacích, které prožívají jako náročné, krizové apod. Psychologie školní de facto navazuje na psychologii pedagogickou, důrazem na poradenskou aplikaci jejích poznatků v konkrétním prostředí té či oné školy, té či oné třídy, toho či noho žáka. Z toho plyne, že školní psycholog je pracovníkem školy, sžitým s jejími pracovníky i s žáky a jejich rodiči.

↧ Stručná rekapitulace první části

1.Psychologizovat, to znamená zamýšlet se nad jednáním, uvažováním, životními postoji apod. druhých lidí i sebe sama, patří k životu každého člověka. Praktikujeme tedy běžně takzvanou laickou psychologii – nemůžeme se bez ní obejít.

2.Oproti tomu psychologie odborná, budovaná na vědeckých základech, staví za prvé na prověřených poznatcích, jasně definovaných termínech a dobře argumentovaných výkladových postupech, teoriích. Za druhé používá prověřené metodické postupy. Za třetí je rozvíjena v badatelských a aplikačních centrech, garantujících její spolehlivost, korektnost. A konečně za čtvrté se vymezuje vůči jiným vědním oblastem, spolupracuje s nimi.

3.Psychologie odborná, budovaná na vědeckých základech, se člení na základní a aplikované psychologické disciplíny/obory.

↧ Náměty k promýšlení a cvičení

1.Uveďte ze svých osobních zkušeností příklady ilustrující omezenost laického psychologizování.

2.Uveďte oblast odborné psychologie, která vás nejvíce zaujala. Co byste od ní očekávali?

3.Jaké konkrétní otázky byste kladli odbornému psychologovi – poradci v případě studijních potíží; bezradnosti při volbě povolání; obtíží při navazování známostí.

Základní doporučená literatura

Kern, H., Mehl, C. a kol. (2006). Přehled psychologie. Praha: Portál.

Říčan, P. (2006). Psychologie (Příručka pro studenty). Praha: Portál.

Vágnerová, M. (2007). Základy psychologie. Praha: Nakladatelství Karolinum.

Literatura k dalšímu studiu

Baštecká, B. (ed.) (2009). Psychologická encyklopedie: Aplikovaná psychologie. Praha: Portál.

Collinová, C., Grandová, V. et al. (2012). Kniha psychologie. Praha: Knižní klub.

Ferjenčík, J. (2000). Úvod do metodologie psychologického výzkumu. Praha: Portál.

Rogers, C. R. (2014). Způsob bytí. Praha: Portál.

Slezáčková, A. (2012). Průvodce pozitivní psychologií: Nové přístupy, aktuální poznatky, praktické aplikace. Praha: Grada.

Sternberg, R. J. (2009). Kognitivní psychologie. Praha: Portál.

[9] Podrobně Baštecká, B., ed., (2009). Viz Literatura k dalšímu studiu.

ČÁST DRUHÁ

Vědecká psychologie: Od předchůdců k jejímu zrodu

Uvedení do tématu

Důkladné vysledování významných událostí, pozoruhodných myšlenek a objevitelských činů minulosti razících cestu současné vědecké psychologii není cílem této kapitoly.[10] Úplně odhlédnout od vytváření předpokladů vzniku současné psychologie by ale nebylo moudré.

Úsilí orientovat se v tom, co nazýváme duše, duševní život, psychika, mysl, prožívání, vědomí a nevědomí, osobnost, provází člověka po celá tisíciletí. A psychologie je povinována se těmito tématy zabývat, vždyť zaujímají významné místo v poznání, sebepoznání a sebeovládání člověka. A sebepoznání, spolu se sebeovládáním, tvoří jeden ze základů civilizace, kultury, společnosti i individuálního života.

Proměny tohoto úsilí v minulých staletích nás poučují, jakými různými cestami se může ubírat, a učí nás pokoře. Vždyť pozoruhodné výkony dnešních psychologů budují na něčem, s čím bylo třeba se vyrovnávat, co bylo nezbytné překonávat, ale také k čemu bylo a je nezbytné se vracet jako ke znovu a znovu se připomínajícímu inspiračnímu zdroji.

Náš stručný historizující pohled se omezí na výběr a stručnou charakteristiku pěti mezníků, které na cestě ke vzniku současné psychologie sehrály bezesporu mimořádnou roli. Poté navážeme událostmi, které souvisejí se samotným jejím zrodem na přelomu devatenáctého a dvacátého století.

[10] Zájemce o tuto oblast odkazuji na publikace Plhákové, A. (2006) a Hunta, M. (2000). Viz Literatura k dalšímu studiu.

1.Pět zastavení na cestě ke vzniku vědecké psychologie

1.1Zastavení prvé – důraz na duši

Prvé z našich zastavení nás vrací o bezmála dvě a půl tisíciletí zpět – do antického Řecka. Připomíná nám, že v doslovném přetlumočení slovo psychologie znamená nauku o duši (řecké slovo psyché znamená duši). Jak byla tato duše chápána? Řecký filozof Platon (427–347 př. n. l.), kterého musíme v této souvislosti jmenovat na prvém místě, považoval duši za samu podstatu člověka.

Svou duší má člověk vztah k idejím – jako je krása, pravda, zbožnost, láska. Tyto ideje jsou věčné a svým vztahem k nim, skrze svou duši, má člověk na věčném životě účast.

Respektive měl by, kdyby se nízkými touhami všednodennosti své duši neodcizil, kdyby ji takříkajíc neztratil ze zřetele či nezanedbal. Úkolem tedy je, aby člověk svým filozofováním, respektive moudrostí obnovoval svou duševní podstatu, aby obracel skrze svou duši pozornost k idejím, spojujícím jej s tím, co trvá, oproti tomu, co míjí a je jenom marným staráním.

Platonův žák Aristoteles (384–322 př. n. l.), autor spisu O duši, považoval duši za univerzální oživující základ všech bytostí.

Lidská duše ovšem není jenom něčím oživujícím, je také činitelem  rozumového poznání, kterým dospíváme k pravdě, a volního úsilí, kterým usilujeme o dobré, spravedlivé skutky.

A je třeba dbát, abychom duši v těchto jejích kvalitách svým řádným životem posilovali a rozvíjeli. Charakteristické pro Aristotela ale je, že duše není entitou schopnou existovat mimo tělo, tím méně toužící, aby se od těla osvobodila (jak uvažoval Platon, pro kterého je tělo vězením duše). Duše, včetně své nejvyšší úrovně, kterou je duše rozumová, „není oddělitelná od těla, což platí i o jednotlivých, konkrétních částech duše“.

Ve středověku můžeme vysledovat linii navazující především na Platona a na druhé straně navazující spíše na Aristotela.

Významný představitel linie prvé, Augustinus (354–430), v tomto duchu vyznává: „Chci poznat Boha a duši. Jinak nic? Ne, jinak naprosto nic.“ Jedině takové poznání nás skutečně pozvedá, je spásné, to znamená, otevírá před námi věčnost.

Naopak k Aristotelovi se hlásil vůdčí myslitel vrcholného středověku Tomáš Akvinský (1225–1274). V souladu s Aristotelovou naukou kladl důraz na rozum. Ten je naší nejvyšší psychickou obdařeností, díky jejímuž používání dokážeme vládnout citům, ale především vůli: Rozum jí dává jasný směr. Tento jasný směr vůle, řízené rozumem, mapují ctnosti, jako je umírněnost, odvaha, opatrnost, spravedlnost, zbožnost. Díky ctnostem život nepropadá chaosu a neřestem, ale odehrává se v řádu, kterým předjímáme vyšší řád boží lásky.

1.2Zastavení druhé – důraz na mysl, vědomí

S nástupem novověku, jmenovitě osvícenectví a racionalismu, pojem duše postupně ustupuje a do popředí se dostává skutečnost prožitkově zřejmější, důvěrněji známá – mysl, respektive prožívající nitro člověka. Připomeňme si, že jde o dobu grandiózních výbojů člověka.

Jsou objevovány nové kontinenty,  rodí se nové cesty poznání, které otevírají nové možnosti vlády člověka nad přírodou, nad osudem; a to vše díky aktivitám mysli, která poznává, promýšlí, rozhoduje se a zvládá.

A pokud je pojem duše stále ještě aktuálním pojmem, pak se postupně proměňuje jeho význam.

Mezi mysliteli této etapy zaujímá přední místo René Descartes (1596–1650). Duše na jedné straně (a zde je návaznost na platonsko-aristotelskou tradici) zahrnuje jí bytostně vlastní vrozené ideje duchovní povahy, jako ideu „já“, ideu Boha či ideu věčnosti nebo dokonalosti (krom toho ale také ideu geometrických axiomů!). Nemenší pozornost si zaslouží také ideje odvozené, tj. v duši vyvolané, indukované působením vnějšího světa. Tedy naše zkušenosti s jevy životních okolností. Například vůně květu, zvuk hromu, tvar stromu.

Především zdůrazněme, že  duše je dějištěm myšlení, a to myšlení kritického, pochybujícího, zkoumajícího. Tímto směrem se také ubírá slavný Descartův výrok: „Myslím, tedy jsem.“

Tento důraz znamená ve svém rozvedení přelomové novum.

Následný spor se rozhořel zejména kolem existence vrozených, duchovních idejí. Například John Lock (1632–1704), jeden z vůdčích představitelů anglického empirismu (směru zdůrazňujícího zkušenost, empirii oproti spekulaci), existenci vrozených idejí rozhodně popíral: Na svět přicházíme s myslí prázdnou jak list čistého papíru; a teprve naší zkušeností se mysl naplňuje. Lock se proslavil výrokem, že v mysli je pouze to, co do ní vstoupilo z vnějšího světa, skrze smysly. Proti radikálnímu popírání existence vrozených idejí se neméně rozhodně stavěl například Gottfried Wilhelm Leibnitz (1646–1716), připomínáním existence takzvaných věčných pravd. Rozlišoval dva druhy vnímání: percepci, díky které evidujeme skutečnosti okolního světa, a apercepci, díky které evidujeme věčné skutečnosti, vrozeně obsažené v našem nitru (v duši).

Značný, rovněž převratný význam měla snaha vysvětlit, jak vlastně mysl funguje. Důraz byl kladen na vytváření asociací – spojů mezi obsahy mysli. Odtud název asocianismus. Například jeho vůdčí představitel David Hume (1711–1776) rozpracoval tři principy tvorby asociací: princip sdružování idejí (obsahů mysli) podle podobnosti, časového či prostorového sousedství (dotyku) a podle příčiny–následku.

1.3Zastavení třetí – důraz na reagování

S rozmachem přírodních věd v průběhu devatenáctého století souvisejí i snahy mnoha exponentů psychologicky orientovaného bádání aproximovat k modelu přírodních věd.  Psychologii je třeba zakládat na empirických důkazech, vyvozených ze striktně kontrolovaných experimentů. A to i za cenu zúžení pohledu na rozsah psychických jevů. To, co empiricky uchopit nelze, má být ponecháno mimo oblast vědy.

Takto se hlásí o slovo nastupující pozitivismus. V jeho duchu je třeba, aby také vědy zabývající se duševními projevy člověka opustily přetrvávající spekulativnost a hledaly jasná, pokud možno experimentem či alespoň střízlivým pozorováním podložená fakta. Průkopnickým způsobem to pádně vyjadřuje směr vystupující pod označením psychofyzika; směr aspirující být novým moderním vědním oborem, zkoumajícím vzájemné vztahy mezi fyzikálními jevy a jejich prožíváním, a to co možná nejexaktnějšími měřeními. Vůdčími představiteli byli Ernst Heinrich Weber (1795–1878) a Gustav Theodor Fechner (1801–1878), působící v Lipsku. Weber se proslavil výzkumy takzvaných rozdílových prahů při vnímání. Jinými slovy, zajímala jej otázka, jak malé rozdíly mezi podněty (třeba tíhou závaží, intenzitou světla, silou hluku apod.) jsme už s to zaznamenat. Odpověď podává Weberův zákon, konstatující, že při nízkých intenzitách podnětů jsme s to rozlišit menší rozdíly (rozlišovací práh je nižší), než je tomu u silných podnětů; při vysokých intenzitách jsme s to rozlišit jen rozdíly větší (rozlišovací práh je vyšší). Fechner spolu s Weberem pak formulovali zákon Weber-Fechnerův, který praví, že narůstá-li síla podnětu geometrickou řadou, roste přesnost jeho prožitkového evidování řadou aritmetickou.

Fechner sám dále přišel s rozlišením takzvaných absolutních a rozdílových prahů smyslové citlivosti. Absolutní práh se týká té nejnižší intenzity podnětu, kterou jsme s to zaznamenat (vyvolá už počitek). Oproti tomu rozdílový práh se týká změn v intenzitě, které jsme s to už zaznamenat jako rozdílné.

1.4Zastavení čtvrté – zkoumání vztahu mezi psychickými jevy a mozkem

Badatelé zabývající se pochody v mysli a reagováním organismu si nemohli nepovšimnout souvislostí těchto pochodů a reakcí s určitými  mozkovými centry.

V této linii uvažování a bádání sehráli mimořádnou roli dva neurologové – Francouz Paul Broca (1824–1880) a Němec Karl Wernicke (1848–1905). Broca zjistil, že existuje mozkové centrum (dnes nazývané centrem Brocovým) řečového projevu; tedy centrum regulující řečovou motoriku. Jeho poškození (úrazem, nádorem) způsobuje, že pacient sice řeči rozumí, ale řečový projev je drasticky omezen, a to aniž jsou jakkoliv poškozeny periferní artikulační orgány. Příčina je tedy centrální, mozková. Pacient, na kterém Broca svůj objev učinil, dokázal odpovídat jen gesty či zvukem „tan“. Řeči druhých normálně rozuměl. Tento fenomén je nazýván motorická afázie.

Wernicke o něco později doplnil Brocův objev nálezem senzorické afázie, kdy postižený dokáže normálně produkovat řeč, která ale postrádá smysl, a nerozumí tomu, co říkají druzí. Souvisí to s poškozením jiného mozkového centra, nacházejícího se na vrcholu spánkového laloku mozkové kůry (Wernickeovo centrum).

1.5Zastavení páté – člověk jako příslušník národa či pohlcený davem

Jiným směrem se ubíraly úvahy, respektive pozorování orientovaná na skutečnost, že člověk je společenským tvorem, že je začleněn. Povšimněme si zde dvou přístupů z druhé poloviny devatenáctého století. Jsou sice navzájem značně odlišné, nicméně – navzdory této odlišnosti – mají jedno společné.

Člověk není toliko jedinec, ale je také součástí nějaké pospolitosti, respektive nějakého shromáždění lidí a tato pospolitost mu vtiskuje důležité znaky, které z charakteristik pouhé individuality nemůžeme pochopit, ač jsou pro něho zcela podstatné.

Prvý z těchto přístupů se rozvinul v Německu pod záhlavím „psychologie národů“. Jeho hlavní reprezentanti Moritz Lazarus a Heymann Steinhal vydávají své klíčové dílo v roce 1860. Základní realitou, kterou je třeba se zabývat, je zde takzvaný národní duch, respektive duch národa. I když jej příslušníci určité národní pospolitosti svým jednáním a smýšlením také spoluvytvářejí, je jim v posledku tento duch přece jen nadřazen; je realitou svého druhu, která si jednotlivce podrobuje, orientuje je, vtiskuje jim podstatné znaky, povolává je do svých služeb. Hlavními projevy národního ducha je řeč (národní jazyk), lidové písemnictví, tradiční zvyklosti, národní mýtus (epos, sága), rozvinutý cit sounáležitosti motivující k sebeobětování a heroickým činům. I když byl tento myšlenkový proud nesen vlnou dobového nacionalismu a romantismu, poukázal – byť po svém – na skutečnosti do té doby opomíjené.

Právě charakterizovaný přístup kladl důraz na nadindividuální skutečnost, vtiskující životu jedince smysl a řád; integrující jej do služby většímu lidskému celku sledujícímu své poslání. Oproti tomu druhý z přístupů se orientoval zcela odlišným směrem. Všímal si proměn chování a myšlení lidí stržených davovým hnutím, v situacích politických zvratů, revolučních procesů, výbuchů hromadně prožívaných vášní (hněvu, vzdoru, nenávisti). Tedy proměn v charakteristikách lidí nacházejících se v situacích, kdy řád je rozvrácen. Mějme na mysli, že 19. století, na jehož sklonku díla, která zde máme na mysli, vznikala, bylo stoletím násilných revolučních zvratů.

Nejznámějším z badatelů, orientovaných tímto směrem, je bezesporu Gustav LeBon, který vydává v roce 1895 své hlavní dílo Psychologie davu. Snažil se zde porozumět změnám, které jedinec prodělává, stává-li se součástí davového hnutí, je-li pohlcen masou, unáší-li ho tzv. hromadná sociální situace. Charakteristická je ztráta způsobilosti s odstupem dění sledovat, kriticky se vymezit, zvažovat důsledky, zaujímat uvážlivé postoje.

V situacích davového hnutí dochází:

■k deindividuaci (jedinec přestává být sám sebou – je jako všichni ostatní);

■k deracionalizaci (jedinec se přestává rozumně chovat a propadá afektům, pudům, šířícím se mezi účastníky jako nákaza);

■k demoralizaci (jedinec se vzdává morální zodpovědnosti a koná jako všichni, bez zvažování etického dosahu svých činů).

Novější sociálně-psychologické výzkumy odhalují v LeBonově psychologii davu četná zjednodušení. Přesto ale byla impulzem, který nasměroval významný badatelský proud, důležitý pro porozumění člověku v jedné ze stále aktuálních forem jeho sociálního začlenění. Dnes jsou například zkoumány příčiny a projevy davových hnutí fotbalových fanoušků (rowdies) nebo různé další socio-ekonomicky, rasově či jinak politicky motivované hromadné projevy lidí.

2.Zrod vědecké psychologie: Čtyři vybrané události jejího počátku

Vzniku vědecké psychologie, jak lze vyvodit ze zmíněných zastavení na cestě k jejímu „zrození“, předcházel dlouhý, zajímavý proces. Lze se přít, co ale bylo rozhodující událostí samotného tohoto vzniku. Nejčastěji se setkáváme se dvěma daty „narození vědecké psychologie“: s roky 1874 a 1890. Co se v těchto letech stalo, si přiblížíme vzápětí. Dříve ale nutno upozornit, že existují pádné důvody připojit k těmto datům, respektive událostem ještě další, možná neméně významná. Zde se omezíme na celkem čtyři události. Jejich význam ovšem nehodláme absolutizovat – považujeme je skromně za ilustrace, názorně přibližující, co vše se muselo stát, aby psychologie vykročila do podoby, v jaké ji známe dnes.

2.1Založení první laboratoře

Nejčastěji uváděným datem zrodu vědecké psychologie je rok 1874, kdy Wilhelm Maximilian Wundt (1832–1920) zakládá v Lipsku první psychologickou laboratoř. Ta samozřejmě nevznikla z ničeho nic – viz výše zmíněná psychologická bádání. A mohli bychom doložit i další podobně orientovaná centra. Nicméně Wundtův počin měl zlomový význam: Díky prestiži samotného zakladatele, díky věhlasu jeho pracoviště, a konečně i díky na svou dobu přesvědčivě vyjadřované aspiraci prosadit psychologii jako vědu schopnou stanout svou závažností i způsobem vědecké práce vedle pevně zavedených přírodovědných oborů.

Základní schéma výzkumů bylo založeno na prezentaci jednoduchých podnětů (například záblesků světla, krátkých zvuků, tikání metronomu) a školená pokusná osoba z řad pracovníků laboratoře podrobně sdělovala, jak tento podnět prožitkově zpracovává, jak jej odlišuje od podnětů podobných. Oblíbené bylo i sledování času reagování (reakčních časů) na různé podněty.

Obr. 1 Wilhelm Maximilian Wundt (1832–1920), osobnost stojící u zrodu vědecké psychologie, s důrazem na její experimentální charakter. Zakladatel první laboratoře figurující pod označením laboratoř psychologická.

Klíčový význam mělo propojení experimentu s introspekcí, tj. vnitřním (vjemovým či pocitovým) zpracováním toho, co je experimentální situací navozeno v mysli pokusné osoby. A to tak, že tato osoba o tom mohla na vyzvání podat zprávu. Wundt, inspirovaný objevy chemických prvků a z nich vytvářených sloučenin, razil cestu takzvanému psychologickému strukturalismu. To znamená úsilí vyložit složitější psychické jevy, jako jsou vjemy, afekty či volní snahy, z jejich jednodušších součástí/elementů, jako jsou počitky, elementární citová hnutí či reflexní akty. Výsledkem bylo například rozlišení sedmi základních smyslových počitků (tedy základních stavebních kamenů vnímání), a sice počitků zrakových, sluchových, čichových, chuťových, kožních, kinestetických a orgánových. Jednotlivé počitky pak charakterizuje jejich síla (intenzita), trvání, živost, případně i rozsah (jak je tomu jmenovitě u počitků kožních či zrakových). Citové prožívání pak vyznačují tři dimenze: libost versus nelibost, napětí versus uvolnění, vzrušení versus uklidnění. Zvýšenou pozornost věnoval Wundt vůli jako základní aktivizující síle člověka. I zde však hledal elementový základ a spatřoval jej v jednoduchém reflexním reagování, jakožto snaze s podnětem se aktivně vyrovnat.

Příklad 4

Pohled do Wundtovy laboratoře

„…Vidíme Wundtovy studenty a občas i samotného Wundta, jak tráví hodiny posloucháním tikání metronomu; uvádějí jej do chodu v různých rychlostech od velmi pomalé k velmi rychlé, někdy jej zastaví po několika úderech, jindy jej nechávají tikat po mnoho minut. Posluchači pokaždé důkladně zkoumají své pocity a potom zaznamenávají své vědomé reakce. Zjišťují, že některé stavy jsou příjemné a jiné nepříjemné, že rychlé údery vyvolávají pocity vzrušení a pomalé navozují náladu uklidnění, že prožívají mírné pocity napětí před každým tiknutím a mírné pocity úlevy po něm. Tyto zdánlivě bezvýznamné úkony mají velkou důležitost – procvičuje se při nich to, co Wundt nazývá introspekcí… Wundtovská introspekce je přesná, vymezená a kontrolovaná; omezuje se na jevy, které Wundt nazývá ,elementy‘ psychického života – bezprostřední, jednoduché vjemy a pocity vyvolané zvuky, světlem, barvami a dalšími podněty. Experimentátor obstarává tyto stimuly a pozoruje viditelné reakce subjektu, zatím co subjekt soustřeďuje svou pozornost na vjemy a pocity těmito stimuly vyvolané.“ (Hunt, 2000)

Wundt, navzdory svým zásluhám, je i dokladem, že významné zakladatelské osobnosti mnohdy nebyly prosty předpojatostí. Takovou předpojatostí byla jeho výše zmíněná zaujatost pro hledání psychologických elementů. Byla to jmenovitě takzvaná celostní, respektive tvarová psychologie (Wertheimer, Koffka, Köhler a další), která se postupně prosazovala v německé experimentální psychologii v době mezi oběma válkami, aby zcela překonala wundtovské elementové či strukturalistické pojetí. Po nástupu fašismu se přesunula do Spojených států, kde mocně přispěla ke vzniku pozdější psychologie kognitivní, tedy psychologie orientované na poznávací procesy. Postulátem celostní psychologie bylo, že podstatu psychiky netvoří elementy, podobné chemickým prvkům, z nichž se skládají sloučeniny, ale konfigurace, celky. Typickým příkladem může být melodie, která je něčím víc než jen jednotlivými tóny; melodii poznáme, i když je převedena do jiné tóniny, tedy navzdory tomu, že se jednotlivé elementy (tóny) změnily. Podobně je tomu při četbě písma, které budeme číst identicky navzdory tomu, že je třeba vyvedeno v různých formách, barvách, velikostech. Celek, tvar tedy dominuje, je primární a tzv. elementy z něho vyvozujeme až druhotně, analýzou a abstrakcí. Celostní psychologové se zabývali především poznávacími procesy, nejčastěji vnímáním, případně myšlením, a formulovali pro tyto oblasti celé řady zákonů. Velký ohlas si vydobyla Wertheimerova kniha Produktivní myšlení, v níž dokládal platnost celostního pohledu rozborem myšlenkových pochodů významných vědců.

Jinou Wundtovou předpojatostí bylo odmítání snah aplikovat psychologii na řešení praktických problémů, s nimiž nás konfrontuje život. Psychologie má zůstat výlučně vědou veskrze akademickou, laboratorně experimentální.

2.2Vydání velkého syntetického díla

V americké literatuře se můžeme setkat také s jiným datem spojovaným se vznikem psychologie jako spolehlivě uznatelné, samostatné vědní disciplíny. Je to rok 1890, kdy William James (1842–1910) vydává své velké syntetické dílo Principy psychologie. Tento podnes respektovaný spis imponuje šíří pohledu na psychologii.

Psychologie má zahrnovat nejen jednoduché psychologické jevy, ale také komplexní zkušenosti člověka – jako třeba zkušenosti náboženské, umělecké. A nemá se omezovat jen na to, co lze experimentálně zkoumat, ale má rozvíjet i psychologizování nad jevy experimentálně neuchopitelnými.

V tom smyslu James zdůrazňoval vyšší kvality vědomých procesů, jimiž se člověk vztahuje jak k pojetí sebe sama, tak k událostem společenského významu. Nevyhýbal se ani snahám porozumět lidskému já v jeho vznikání, sebeprosazování, stálosti versus proměnlivosti apod. Díky epochálnímu Jamesovu dílu se psychologie prezentovala jako věda široce rozklenutá, schopná zabývat se člověkem v širokém spektru jeho životních situací a možností vývoje.

Obr. 2 William James (1842–1910), osobnost stojící u zrodu vědecké psychologie, s důrazem na vysoce fundované a kompetentní psychologizování.

K takto široce založenému chápání psychologie Jamese předurčoval už jeho životní osud. Pocházel z jedné z nejbohatších rodin tehdejší Ameriky; mezi jeho nejbližšími příbuznými byly významné osobnosti duchovního a kulturního života. V období dospívání a rané dospělosti podnikl studijní výpravy na nejlepší univerzity té doby – nejen v USA, ale také v Anglii, Německu, Francii, Itálii… Jako mladý muž se zúčastnil badatelské expedice do Brazílie – k povodí Amazonky. Setkával se s vynikajícími osobnostmi své doby, hovořil pěti jazyky. Kromě psychologie zásadně ovlivnil i vývoj filozofie – jmenovitě dílem Pragmatismus, které de facto iniciovalo jeden z nejdůležitějších myšlenkových proudů nejen Spojených států. Dlužno ovšem také dodat, že trpěl úpornými depresemi a nevyhnula se mu těžká životní období. I to nepochybně přispělo k jeho touze rozvíjet psychologii jako vědu rozklenutou do mnoha oblastí lidského života.

Příklad 5

Hilgardovo zhodnocení nepostradatelnosti psychologizování v jamesovském smyslu slova

2.3Klinická bádání, psychoterapeutická pomoc

1. Nevědomí

Příklad 6

2. Vytěsnění

Příklad 7

3. Energie či dynamická síla vytěsněných obsahů

4. Model instancí osobnosti

5. Zvědomování vytěsněných psychických obsahů jako základ psychoanalytické léčby (psychoterapie)

2.4První testování

Příklad 8

Table of Contents

Předmluva ke druhému vydání

Část první

K rozlišení psychologie laické a odborné, rozvíjené na vědeckém základě

1. Čtyři znaky odborné, vědecky fundované psychologie

1.1 Znak prvý: Poznatky, terminologie, teorie

1.2 Znak druhý: Spolehlivé metody, metodické postupy a strategie

1.3 Znak třetí: Psychologie je rozvíjena ve vědeckých centrech, aplikačních institucích

1.4 Znak čtvrtý: Utváření vztahů k jiným vědním disciplínám

2. Členění psychologie – psychologické disciplíny

↧ Stručná rekapitulace první části

↧ Náměty k promýšlení a cvičení

Základní doporučená literatura

Literatura k dalšímu studiu

Část druhá

Vědecká psychologie: Od předchůdců k jejímu zrodu

1. Pět zastavení na cestě ke vzniku vědecké psychologie

1.1 Zastavení prvé – důraz na duši

1.2 Zastavení druhé – důraz na mysl, vědomí

1.3 Zastavení třetí – důraz na reagování

1.4 Zastavení čtvrté – zkoumání vztahu mezi psychickými jevy a mozkem

1.5 Zastavení páté – člověk jako příslušník národa či pohlcený davem

2. Zrod vědecké psychologie: Čtyři vybrané události jejího počátku

2.1 Založení první laboratoře

2.2 Vydání velkého syntetického díla

2.3 Klinická bádání, psychoterapeutická pomoc

2.4 První testování

↧ Stručná rekapitulace druhé části

↧ Náměty k promýšlení a cvičení

Základní doporučená literatura

Literatura k dalšímu studiu