Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Tomáš Novák

JAK (NE)ROZUMĚT EMOCÍM STÁRNOUCÍCH RODIČŮ

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE: 

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5694. publikaci 

Odpovědná redaktorka Jana Červená
Sazba a zlom Radek Vokál
Návrh a zpracování obálky Daniela Eftimiadisová
Počet stran 112
Vydání 1., 2014 

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s. 

© Grada Publishing, a. s., 2014
Cover Photo © allphoto.cz 

ISBN 978-80-247-5152-8 

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Radek Vokál. 

ISBN 978-80-247-9560-7 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9561-4 (ve formátu EPUB)

„Stáří je ztráta programu. Starý jste, když přestanete plánovat.“
Josef Švejcar

„Stáří není boj. Stáří je masakr.“
Philip Roth

„Rád bych dokázal, že věk je jen číslo. Že stárnoucí člověk není nepotřebný.“
Jaromír Jágr (42) komentuje smlouvu s hokejovým klubem New Jersey Devils v NHL

„Správný přístup ke stáří je asi tento: realismus, který není rezignací, a optimismus, který není iluzí.“
Clément Pichaud

Cílová skupina čtenářů – pro koho jsem především psal tuto knihu

Cílovou skupinou čtenářů této knihy jsou především dámy obvykle po třicítce, leckdy o něco mladší, často o dost starší. Pečují o rodinného příslušníka – seniorku, seniora, potažmo o oba. Kdyby jen to. Mají mnoho směn v různých oblastech a sociálních sférách a den stále jen o 24 hodinách. Dělají, co mohou, aby vše zvládly. Nejsou ovšem stonožky ani „storučky“. Tudíž nestíhají, jak by si přály. Nejsou světice a svého postu mívají občas, eventuálně často, plné zuby. Leč zatnou je a pokračují. Díků se nedočkají. Kritiky vyslechnou na rozdávání. Méně často z okolí, častěji samy od sebe. Konkrétně od zvnitřněného obrazu rodičů a jiných vychovatelů. Ten jim systematicky namlouvá: Musíš být stále lepší, usměvavější, rychlejší, lépe vše zvládat... zkrátka dokonalá jednička. Kdysi v dětství jim dospělí tvrdili, že dokonalost je správný, kýžený cíl. K němu musí právě ony směřovat. Omyl. Nemusí – u dokonalosti jde o chimérický ideál. Na ten nedosáhneš. Vždycky bude něco chybět. Ještě ke všemu obdobné cesty k ideálu dokonalého člověka vedou k neuróze.

Jestliže dokážete žít alespoň v relativně pohodové rodině, v níž nikdo nestrádá víc, než objektivní okolnosti požadují, dokážete se starat dle vývoje o juniory, seniory a v neposlední řadě o sebe sama, pak zapomeňte na tvrzení „samochvála smrdí“. Tohle rčení vám totiž do vědomí poněkud potměšile vložili vaši rodiče – všichni ti, kdož se cítili kompetentní vás přímo nebo nepřímo vychovávat. Nechci jim sahat do svědomí, ale chybovali. Známý výrok o páchnoucí autochvále nahraďte výrokem klasika a nejslavnějšího z Čechů Járy Cimrmana: „Chválit se musíme sami. Tuhle práci za nás nikdo neudělá!“

P. S.: V rámci genderové korektnosti připomínám, že sice výjimečně, leč přesto, bývají v situaci popsané výše i muži. To, co je zde uvedeno o ženách, platí v rámci pečovatelské role i pro ně.

Úvodem

S paní doktorkou, českou lékařkou řadu let působící v Anglii a s hrůzou popisující (např. v časopise Listy) naprosto nedostatečnou zdravotní i sociální péči v oné zemi, jsme napsali pro Gradu knížku Jak (pře)žít se stárnoucími rodiči.

Spoluautorka píše pod poněkud strašidelným pseudonymem The Beastess a působí poblíž domu, kde žil R. Kipling. O českou populárně-naučnou literaturu tam zájem není. Angličané se češtině z (ne)známých důvodů neučí. Knížka proto ovlivnila především moji, tuzemskou klientelu. Odvolávají se na ni poněkud úzkostné, velmi seriózní a velmi unavené dámy. U zmíněného opusu nezůstaly. Četly mimo jiné i moji knížku Vztah matky a dcery (Novák, 2008). Zmíněné dámy se vesměs neuvěřitelně podceňují. Jsa ve svých osmašedesáti letech obdařen rozsáhlou rodinou, měl bych mít pochopení především pro své vrstevníky – seniorky a seniory. Upřímně řečeno – snažím se o to, ale zdaleka ne vždy úspěšně.

Existuje mezi nimi mnoho moralizujících kazatelů a kazatelek dobra, vzájemné úcty a lásky. Pokud se jich samotných týče, „skutek utek“.

Troufám si říci, že v české populaci existuje nezanedbatelné množství matek, jež – předpokládám, že nevědomky – učinily svým dcerám život zbytečně těžkým. Kladly na ně velké, často nadměrné a občas nesmyslné požadavky. Zavděčit se jim nedalo. Léta běžela a synonymem pro vztah matky a dcery se postupem doby stal vztah mezi mladší pečující osobou a starší, o niž je pečováno. Mnohé je jinak, než bylo kdysi, ale podrážděná nespokojenost a zvýšená kritičnost výše zmíněných matek přetrvává. Něco takového se samozřejmě stává i ve vztahu otec–dcera. Je to ale méně časté.

Je třeba jasně říci něco na způsob okřídleného „král je nahý“. Ano, na světě existují nevděčné a veskrze hrozné děti. Na jejich existenci sice marně, ale přece, poukazovali již starověcí filozofové. Mezi řádnými lidmi-rodiči, takovými, kteří by si ani nepřipustili, že existuje parentogenie (neurotické stavy potomků vyvolané otcem a matkou), jsou však také pěkná kvítka. Chybují, možná jinak, leč neméně než mladí a moudrost stáří se jim na míle vyhýbá. Pečovat o ně je jakási forma očistce na zemi. Pro pečující osobu to nemusí dopadnout vůbec dobře.

Pro ilustraci pasáž z rozhovoru s Alenou Bílkovou, vedoucí lékařkou Mamma centra Zelený pruh v Praze. Uveřejněn byl na internetovém portálu Vitalia roku 2013:

„Zmínila jste stres. Sledujete i tenhle aspekt a setkáváte se s tím, že by tu byla souvislost s rakovinou prsu?

Ano, všimla jsem si, že jde velmi často o ženy, které se o někoho staraly, měly někoho nemocného, dramaticky se rozváděly… Neměly proto na sebe čas a byly ve stresu a po nějaké době se u nich vyvinul nádor. Já se na to často ptám. Pacientky uvádějí, že měly nemocnou maminku, o kterou pečovaly, nemocné dítě, nevěděly, jak to dopadne… Ale četla jsem, že stres v zaměstnání na to nemá vliv, spíše takový, kdy se bojíte o blízkého člověka, sám o sebe, protože se ve vaší rodině něco děje. Myslím, že souvislost tu určitě je a hraje roli. Ale tomu se člověk těžko vyhne...“

Tak jako v rámci jiných jevů, i zde zřejmě platí rozložení odpovídající Gaussově křivce. Výrazně kladných i výrazně záporných jevů je zhruba stejně. Nejvíce je průměrných. Pečovatele vyhraněně nespokojených seniorů chci povzbudit. Ty druhé pohybující se v rámci průměru chci inspirovat k ne zcela tradičním pohledům na situaci. Prvních i druhých si neobyčejně vážím a obdivuji je. Velké pochopení si zaslouží i ti lidé, kdož vše potřebné nestíhají a ani nezvládají. Ne každý má talent na péči o seniory. Neúspěch tu nebývá důsledkem špatného úmyslu. Spíše přecenění svých sil.

Pokud by snad tato knížka mohla sloužit i k zamyšlení některých osob, o něž je v rodině pečováno, pak zcela splní svůj úkol. Podobně jako se to podařilo její výše citované knižní předchůdkyni. Čtenářka o ní píše:

„Zdravím Vás a moc děkuji za knížku Jak (pře)žít se stárnoucími rodiči. Pečuji o maminku, zůstala jsem z práce doma a v knize jsem se našla. Až do této doby jsem měla výčitky, co to jsem za dceru, že se o maminku nestarám s radostí, ale často mě bolí záda, jsou dny, kdy nemám chuť vstát, a často se cítím úplně na dně. A maminka mi to neulehčuje, je u nás nešťastná, chybí jí město a dává nám to sakra znát. Neustále poslouchám její nářky, když volá kamarádkám, ať uděláme co uděláme, moje neteř by to udělala líp. Přitom už ji rok a půl nenavštívila – dělí nás 200 km. Jednou týdně maminku vozíme do okresního města po obchodech (je na vozíku), kde nakupuje další a další oblečení, které nepotřebuje. No, teď dbám na to, aby se mi to líbilo a velikost odpovídala. Maminka od rána do večera sedí v obýváku a pozoruje cvrkot, soukromí žádné, vozíme ji s sebou i po návštěvách a návštěvy u nás se odehrávají před ní. Štve mě, že jsem neměla šťastné dětství, naše maminka dbala na sebe a svůj klid, dodneška nechápu, proč měla děti. Jednou jí povídala sestřička, že jí to moc sluší a ona jí odpověděla: ,Já na sebe vždycky dbala.‘ V duchu jsem si říkala, že by to pro ni byl výstižný epitaf, možná by stačilo ,Já‘.

Vaše kniha mi poradila, že jestli chci přežít, musím myslet na sebe, a že nejsem jediná v této situaci. Člověk nerad mluví i o tom, jak ho strašně vyčerpává péče o vlastního rodiče.

Ještě jednou moc za knihu děkuji, pomohla mi.

S pozdravem XY“

1.Historie učitelkou…, nebo mučitelkou?

Každá společnost se určitým způsobem alespoň částečně starala o své seniory. Jestliže ve staré Spartě byly nechtěné a zmrzačené děti shazovány ze skály, něco podobného ve vztahu k seniorům přece jen nikdy zaznamenáno nebylo.

Péče o staré lidi nebývala bez problémů. Respektive po staletí – ostatně i dnes – bylo nejrozumnějším řešením nashromáždit v době aktivního života patřičné jmění. Senior je pak nezávislý jak na své rodině, tak i na charitě.

První zákon, jenž situaci chudých a starých řešil, byl vydán v Anglii roku 1504. Vcelku příznačné je, že oním zákonem byl inspirován následně vzniklý koncept chudinského práva, který beze změny platil 200 let. Každé farnosti umožnil vybírat určitou částku na podporu potřebných seniorů. Od roku 1909 každý nemajetný podaný britského krále či královny dostával po dosažení 70 let penzi 5 šilinků týdně. To sice znamenalo třít bídu s nouzí, ale přežít se s takovou sumou dalo.

Domovy pro staré osoby (nikoli tzv. chudobince) vznikaly jako první v Holandsku již v 15. století. Britové tuto myšlenku rozvinuli. Od 18. století tam fungovaly jakési penziony pro seniory připomínající svým zaměřením současné domy s pečovatelskou službou. Šlo o soukromá a poměrně drahá zařízení.

K dobrým mravům cestujících ortodoxních Židů patřilo vyhledat při návštěvě obce rabína. Ne jemu, ale jeho manželce pak předat určitou částku na pomoc potřebným včetně starých a chudých. V českých zemích byla jediným a nevalným garantem péče o seniory po staletí rodina. Existoval zde institut výměnku. Ten teoreticky nabízel smluvně zajištěné bytové i materiální zázemí k relativně důstojnému životu. Dochované soudní spisy však naznačují, že mnohé nefungovalo tak, jak mělo. I v oněch dobách zdůrazňujících náboženské cítění dokázal majitel gruntu život výminkáři značně komplikovat. S kategorickým požadavkem „cti otce svého i matku svou“ to nemělo žel nic společného. Stav suše komentuje jeden ze současných autorů slovy: „Výminkáři nebývali nemocní, a když, tak ne dlouho.“

Pomocnou ruku nabízela církev. Chudobince a starobince vznikaly zejména u klášterů. Erár sice se poněkud nesystematicky, ale přece staral o nemocné vojenské vysloužilce v tzv. invalidovnách. Jejich rozkvět začal po napoleonských válkách. Ve všech uvedených případech šlo o azylová zařízení, viděno dnešníma očima, s primitivním standardem.

Značně a pokrokově se tu angažoval Josef II. Inspiroval roku 1863 vznik chudinského a domovského práva. Pokud jste byli chudí a rodina vám nemohla nebo nechtěla pomoci, zbývala ještě rodná obec. Ta se musela postarat.

Po vzniku Československa byl zřízen – coby revoluční krok v státem dotované a řízené péči o seniory – Zaopatřovací ústav v Praze-Krči. Pro další rozvoj péče o seniory měl značný význam. To ovšem nic nemění na tom, že z dnešního pohledu tam bylo takřka „vše špatně“. Tamních 2 400 lůžek je ohromné číslo. Individuální péče tam nebyla prakticky možná. V jedné „zaopatřovací instituci“ byl spojen jak chorobinec, tak i starobinec. O seniory v té době pečovaly i různé dnešním označením neziskové organizace – Charita, Diakonie, České srdce. Péče to byla mírně řečeno nárazová a problematická. Své satirické pero na ní ostřil mimo jiné i Jaroslav Hašek.

V padesátých letech minulého století se v té době existující domovy pokojného stáří měnily v domovy důchodců. Poměrně striktně byla oddělována péče zdravotní a sociální. To je samozřejmě chyba. Prakticky ve stejné době, kdy psychologové a lékaři úspěšně varovali před citovou deprivací – specifickým strádáním dětí žijících mimo rodinu, byť třeba v materiálním dostatku, bylo něco obdobného prokázáno i u seniorů. „Doma je prostě doma.“

Posléze vznikají domy s pečovatelskou službou ponechávající seniorům alespoň část soukromí. Současnost jednoznačně doporučuje a prosazuje snahu udržet aktivitu, soběstačnost a rodinné zázemí seniorů co nejdéle.

„Obraz o starých lidech není v moderní společnosti zrovna nejlepší. Jestliže dříve bylo slovo stáří spojováno s moudrostí a s rozvahou, dnes je spojováno s představou fyzické slabosti, závistí, pasivitou, malou výkonností a bezvýznamností. Staří lidé jsou dnes hodnoceni ve všech oblastech níže, než je skutečnost, a to i od lidí, kteří s nimi nemají reálnou zkušenost. Tento záporný postoj se vytváří již chybami ve výchově…!“ Citace je převzata z brožury Než nastane podzim života vydané v nakladatelství MONA v roce 1974. Od té doby se v ČR změnilo takřka všechno. Citát však má, zdá se, charakter evergreenu.

Formou analýzy diskurzu – rozboru obsahu sdělení – je možné shrnout to, co o péči o staré lidi uvádějí nejrůznější prameny od pradávna dodnes. Jádro takto získané informace zní: Čím déle jsme ve stáří soběstační, tím lépe. Dobře fungující péče rodiny ve známém prostředí je lepší než péče institucionální. Je-li to však jen trochu možné, nespoléhejte příliš ani na rodinu, ani na instituce. Buďte aktivní a vytvářejte si materiální rezervy, dokud to jde.

Profesor Ivo Možný, jeden z nejvýznamnějších sociologů rodiny již před lety doporučil začínajícím podnikatelům budovat luxusní domovy důchodců. Prý o ně bude stále větší a větší zájem. Bohatí restituenti a podnikatelé stárnou a budou chtít nadstandardní péči. I takováto zařízení u nás existují, je jich ale jen velmi málo. Nejedná o nevyužitou podnikatelskou příležitost. Základní problém spočívá v tom, že i bohatí lidé chtějí zůstat ve svém známém prostředí a prahnou po péči víceméně rodinné. To potvrzují i zkušenosti z Anglie. Bez ohledu na dlouholeté, ve světě vlastně nejdelší, zkušenosti s komerční péčí o seniory většina raději riskuje a zůstává doma.

1.1Ženy pečují více

V České republice je 80 % populace přesvědčeno, že je povinností dospělých dětí postarat se o své staré rodiče. Reprezentativní výzkum u lidí starších 60 let ukázal, že více než polovina těch, kteří uvedli, že se sami o sebe nemohou postarat, má od svých dětí pravidelnou pomoc, 31 % z nich má takovou pomoc denně. Podobné procento seniorů pravidelně a výrazně pomáhá materiálně i svou prací svým dospělým dětem. V této situaci ovšem neexistuje genderová vyrovnanost: tři čtvrtiny pečujících osob tvoří ženy. Nejčastěji pomáhají dospělé dcery (33 %), což je dáváno do souvislosti se socializací dívek. Syn se v rámci své identity musí výrazněji odpoutat od své matky než dcera.

Archetyp ženství s sebou nese značný důraz na pečovatelství. Ženy mají v této sféře ne-li vyšší talent, tak jistě větší ochotu dělat, co je třeba. Mívají menší tendenci k „velkorysému“ koncepčnímu myšlení řešícímu zásadní záležitosti. Naopak více vnímají zdánlivě drobné, leč nutné úkoly. Za samozřejmost se považuje i vyšší loajalita žen k rodině. Svou roli hrají často menší ambice i přinejmenším platově horší postavení žen na pracovním trhu. Větší je míra zodpovědnosti žen. Rozdíly existují i v typu pomoci. Ženám je častěji vymezena nenápadná, leč každodenní, a tím i mimořádně vyčerpávající pomoc. Muži pomáhají častěji v rámci nárazových, větších akcí. Například někam odvézt, vymalovat byt, opravit potřebné atd. V souvislosti se zmíněným koncepčním myšlením je pozoruhodné, že tzv. vyřizování na úřadech a institucích vykonávají pro své staré rodiče častěji dcery než synové. Chlapci, tedy již velcí, zase častěji zvládají tzv. mužské práce ve vyřizování, tj. dcera kupříkladu zajistí úklid, syn potřebného řemeslníka.

2.Oč jde ve stáří?

Stáří je ve vyspělém světě vnímáno řekněme po čertech realisticky. Tedy spíše vintencích citátu zroku 1974, jako úpadek fyzických, psychických isociálních sil amožností. O moudrosti, zkušenostech aživotním nadhledu se vtéto souvislosti příliš nehovoří. Na druhé straně existují ičeské – ve vyspělých cizích zemích ještě častější – výzkumy naznačující, že v„masakru“ může být iněco kladného. Přinejmenším víc volného času, méně povinností, atudíž iméně zodpovědnosti za druhé. I když důchod není vždy avšude dostatečný, přece jen nabízí víc jistoty než bankroty apropouštěním ohrožený plat.

Ať již v„masakru“, nebo ve „slunném pokročilém odpoledni“, jde především odůstojnost života seniorů.

Podle materiálů OSN patří mezi nezbytné známky přijatelného stáří několik zásadních prožitků. Každý znich se zmíněnou důstojností víceméně souvisí. Jsou to:

•autonomie ve smyslu svébytnosti;

•důstojnost;

•seberealizace přinášející pocit smysluplnosti (ve smyslu podílení se na něčem užitečném pro druhé);

•slušné materiální zabezpečení.

Setkal jsem se třeba spaní, jež těžko nesla fakt, že již druhý rok po sobě nedokáže na svátek vánoční připravit rodině tradiční španělské ptáčky srýží. Jiná stará dáma považovala za prestižní loupat ořechy na vánoční cukroví. Reálně to pomoc nebyla valná, neboť vyloupaná jádra poněkud smíchala se skořápkami. To je ale věc druhá, vdaných souvislostech nevýznamná.