Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Dagmar Lhotová

Robin, pes a já

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5391. publikaci

Ilustrace Jiří Fixl (www.jirifixl.cz)

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a zlom Antonín Plicka

Zpracování obálky Antonín Plicka

Počet stran 80

Vydání 1., 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2014

© Dagmar Lhotová, 2014

Cover Illustration © Jiří Fixl

ISBN 978-80-247-4797-2

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8925-5 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8926-2 (ve formátu EPUB)

Jsme děti z ostrova

Baví mě, že jsem sestra mladšího bratra, který má spoustu nápadů. Každý takový není. Zkrátka nikdo není jako on. Nikdo na světě se mu nepodobá.

Bydlíme s rodiči na konci malého města ve Staré čtvrti. Ten hezký kout schovaný mezi stromy a nekončící zelení vypadá jako nějaký ostrov. S chutí tam s bráškou běháme mezi trávníky, plížíme se spletitými cestičkami kolem starých kamenných laviček, proplétáme se tajnými zákoutími a hrajeme si na robinzony. Vůbec nic proti takovým honičkám nemám, klidně se mladšímu bráškovi přizpůsobím. Snažím se nic mu nezkazit a nechci mu nic ani rozmlouvat. Naštěstí většinou na moje rady spoléhá, ale je i svéhlavička a překvapuje kdekoho. Nejvíc rodiče nebo své učitele.

Když má můj bráška nějaký nápad, musí okamžitě vědět, jak a koho jím překvapil. Například minulý týden podepsal jeden svůj školní sešit a dva výkresy Robin Hrášek. Proč ne Vojta Hrášek? Protože pro něho je jméno Robin pět písmen z robinzona, na kterého si rád hraje. Na mne zbyla z robinzona jen tři poslední písmena. Klidně mi je přenechal. Za nabídku jména Zon jsem mu sice poděkovala, ale používat ho nehodlám. Je natolik zvláštní, že by si na ně moji spolužáci sotva zvykli. Raději zůstanu napořád Marka ze 4. B.

Můj bráška je přesvědčený, že křestní jméno by si měl vybrat každý sám. Nejpozději při nástupu do první třídy základní školy. Takové, které se k němu hodí, které se mu líbí a které nikdo široko daleko nemá. Když je někde stejných jmen mnoho, nikdo pak neví, kdo na koho volá. Stává se to právě v naší škole, kde je Vojtů víc než dost a z toho je někdy pěkný zmatek.

Můj bráška každému rád vysvětluje, proč chce být Robin a kde má náš ostrov ve Staré čtvrti hranice. Rád by se domluvil s naším panem starostou, aby ulice, kde bydlíme, dostala nový název. Nejraději takový, co vymyslel sám: „U ostrova“. Také by se mu líbilo, kdyby o tom přemýšleli všichni obyvatelé, kteří v ulici na kraji ostrova bydlí. Robin je ochotný pomáhat panu starostovi při konečném sčítání a výběru nejlepších nápadů. Číst už přece umí a také počítat do sta. Číslice ho moc baví.

Dobré nápady Robinovi nerozmlouvám. Držím mu palce, aby se mu i ta nejneobvyklejší přání splnila. Kdy se vypraví na radnici za panem starostou, zatím neprozradil. Nemá nikdy tolik času, aby se rozběhl za hranici ostrova, kde je tak rád.

Bráškovo nové jméno nikomu nevadí. Souhlasí s ním i pan učitel Antonín Brouček z 1. A. Veselé křtiny ve třídě mu povolil a nabídl je také ostatním dětem, které budou o druhé jméno stát. Všem však připomenul, že jde jenom o hru, protože takové podpisy na úředních listech nebudou platit. Že jinak to ani být nemůže. Zatím mohou být nová jména k užitku. Pomohou žákům procvičovat paměť, a to je přece moc užitečné.

Podobné nápady jsme probrali i doma s rodiči a je nám už všechno jasné: Dokud bráška nevychodí zdejší základní školu, budeme mu říkat Robin. Potěšilo ho to a nezapomněl se nám svěřit, že si jméno Vojtěch, které zdědil po dědečkovi, rád schová na pozdější časy – až bude dospělý. Klidně si ho potom vezme zpátky. To potěšilo zase nás.

Rozuzlení starostí s novým jménem je tedy konečně za námi. Myslím si, že nakonec všechno dobře dopadlo a pobavilo každého. A bráška Robin se zase trochu proslavil. Doma i ve škole. Moc mu to přeju.

Prozradím, co ještě o nás vím

Sotva ráno vyjdeme z domovních dveří, začneme se s Robinem dohadovat, jaký nás asi čeká den a jestli se přihodí něco správného nebo výjimečného. Oba doufáme, že ano.

Já na šťastné dny věřím víc, ale také vím, že štěstí musíme hodně pomáhat. Aby přišlo. Nepadá přece z nebe jako liják z mraku a nečíhá za každým keřem v parku, což Robina pořádně mrzí.

Můj bratr si dělá většinou víc starostí, než musí, a to nosí smůlu. Já se raději pořád usmívám, protože si myslím, že dobrá nálada se vyplácí. Usměvavý člověk má ke štěstí blíž nežli mračoun.

Maminka často opakuje, že se mnou nebyly nikdy žádné starosti. Rodiče mě oslovovali Karkulko-Markulko, ačkoliv jsem Marka a jsem s tím jménem spokojená. Naštěstí maminka s tatínkem na zdrobňovaná slova zapomněli, nejsme už s bráškou přece předškoláci.

Hodně se změnilo od té doby, co chodíme do „velké“ školy, ale něco přece jen zůstává. Třeba záliby. Robin rád kreslí, co ho pamatuju. Maminka dokonce tvrdí, že si na hřišti nikdy nehrál s kyblíčkem a nedělal bábovičky jako jiné děti, zato s chutí čmáral prstem do písku. Stěnu v dětském pokoji si pak pletl s tabulí a muselo se u nás malovat častěji, než je zvykem.

Ráda proto věřím, že si Robin v poslední době oblíbil domácí úkoly z kreslení. Nejsou totiž ledajaké. Učitel Antonín Brouček si dává velice záležet na tom, aby pro své žáky vymyslel vždy velmi zvláštní práci. Minulý týden například oznámil: „Namalujte pokoj svých snů. Ve snu je i nemožné možné. Nebojte se tedy pustit svou představivost z provázku na procházku!“

Antonín Brouček rád mluví žertovně a dává přednost fantazii. Své třídě věnuje hodně času, víc, než musí. Takové štěstí nepotká každého.

Bráška občas vyzvídá, jestli by i mne těšily zvláštní úkoly z kreslení, a určitě ho zajímá, jak bych si s nimi poradila. Neptá se nikdy proto, že by chtěl ode mne „opisovat“ nebo se musel s někým radit. Má přece spoustu vlastních nápadů a představ a při kreslení nepotřebuje žádnou pomoc. Nepotřeboval ji ani minulý týden a hned se nad svým výkresem rozpovídal: „Namaluju pokoj podobný jeskyni. V jeskyni bych chtěl někdy bydlet. Ale nesměla by v ní chybět postel. Té bych se nevzdal ani za nic. Za žádnou cenu!“

Vím o bráškovi, že má rád pohodlí a miluje svou měkkou přikrývku z pravé ovčí vlny. Polštářek vycpaný pohankovými slupkami, který jsem mu dala loni k Vánocům, má také v oblibě. Libuje si, že mu stovky drobounkých slupek v noci šustí a chrastí přímo do ucha. Má pak veselé sny.

Robin si totiž v kuchyni „stavěl“ pozorovatelnu. Hned vysvětlím jak. Střecha nad hlavou – to byla deska stolu přikrytá starým dlouhým prostěradlem. Maminka Robinovi věnovala to nejopotřebovanější a už vetché, aby si mohl látku kdekoliv nastřihnout a udělat v ní dírku. Jakési pozorovací kukátko. Bráška se takovými kukátky rád díval a vyprávěl, co za nimi vidí. Viděl opravdu neuvěřitelné věci. Nikdo z naší rodiny nemá tak úžasnou představivost.

Table of Contents

Jsme děti z ostrova

Prozradím, co ještě o nás vím