Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Milan Švihálek

Stavitel přehrad

Putování legendárního moravského
vodohospodáře Jana Čermáka 20. stoletím

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5026. publikaci

Odpovědná redaktorka Jitka Koudelná
Grafická úprava a sazba Ondřej Huleš
Počet stran 136
První vydání, Praha 2013
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

ISBN 978-80-247-4465-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann

ISBN 978-80-247-8025-2 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8033-7 (ve formátu EPUB)

PODĚKOVÁNÍ

Tato kniha by nevznikla bez pomoci synů ing. dr. tech. Jana Čermáka - prof. ing. Tomáše Čermáka, CSc. Dr. h. c. a ing. Jana Čermáka, DrSc. , kteří mi ochotně zapůjčili paměti svého otce a s porozuměním sledovali postup mé práce. Chci také poděkovat ing. Čestmíru Vlčkovi, technickému náměstkovi podniku Povodí Odry, bez jehož podpory by kniha rovněž nevznikla. Za odborné konzultace, cenné rady, věcné připomínky a profesionální přečtení rukopisu děkuji prof. ing. Vojtěchu Brožovi, DrSc. z Prahy, ing. Otto Horskému, CSc. z Brna a ing. Otto Broschovi z Ostravy. Mé díky za nezištné zapůjčení ilustračních fotografií patří PhDr. Libuši Pokorné a Evě Hladké z Oblastního muzea v Mostě, Michaele Nejedlé z archivu České televize Ostrava, Pavlu Vinklátovi z libereckého nakladatelství Knihy555, ing. Jindřichovi Břečkovi z Povodí Ohře, ing. Ladislavu Mertovi z Povodí Labe, Bc. Michaele Pohůnkové z Povodí Vltavy a dr. ing. Antonínu Tůmovi z Povodí Moravy. Pracovníkům tiskárny Kleinwächter ve Frýdku-Místku chci poděkovat za technickou úpravu podstatné části obrazové dokumentace. Mé díky patří konečně i Mgr. Jitce Koudelné za závěrečnou korekturu.

Milan Švihálek

ÚVOD

Lidé si odjakživa kladli otázku, co je vlastně základem života. Vzduch, který živočichové potřebují k dýchání? Potrava, bez níž nemohou živé bytosti existovat? Sluneční svit, který živočichům poskytuje možnost růstu? To vše je jistě potřeba. Ale básník základní životní podmínku formuloval jinak: počátkem všech věcí je voda, z vody je vše a do vody se vše vrátí. Z vody život povstal, takže vodě poděkujme za to, že jsme.

Voda je nejrozšířenější látkou na světě. Všude je jí tolik, že se zdá zbytečné s ní šetřit. Je obyčejnější než cokoli jiného. A přece kdykoli voda chybí, znamená to konec života. Po tisíciletí se zdálo, že se lidé nemusí o vodu starat. Vždyť byla na Zemi vždy a vždy tu bude. Dnes se ale zdá, že toto tvrzení přestává odpovídat pravdě. Může přijít den, kdy všechno naše zlato nepostačí k tomu, abychom pro lidstvo zajistili dostatek životodárné tekutiny. Prvními průkopníky usilovného zápasu o vodní zdroje byli už před mnoha staletími stavitelé rybníků, hrází a umělých kanálů. Díky jejich úsilí a práci se povolání vodohospodáře lidem odjakživa jevilo stejně významné, jako povolání lékařské, učitelské, duchovní či vědecké. Takovým vodohospodářem, který svůj život věnoval službě veřejnosti, byl legendární stavitel a projektant přehrad ing. dr. Jan Čermák, jehož životním osudem se stala péče o vodu v podstatné části Moravy.

Jan Čermák se narodil na samém počátku 20. století a cele se oddal stavbě vodních děl. Po druhé světové válce mu byl svěřen úkol zajistit dostatečné množství pitné a užitkové vody pro horečně se rozvíjející průmyslovou aglomeraci Ostravska a pro stále hustší osídlení této oblasti. Měl pro to všechny předpoklady – hluboké znalosti, dlouholetou praxi, potřebné zkušenosti i odpovídající vzdělání. Jen jeho kádrový profil (jak se tehdy říkalo) nepatřil podle názorů režimu k nejlepším. Vždyť Janův otec JUDr. Jan Čermák pocházel z významné stavovské rodiny. Byl schopným ovocnářem, který dokázal pilnou prací proměnit velkou část jižní Moravy v kvetoucí sad. Rozšířením pěstování meruněk v okolí Židlochovic a Ivančic si doslova vybudoval pěstitelský pomník. Díky poctivé práci zbohatl a stal se ve městě váženou osobou, byl dokonce zvolen starostou a lidé si ho vážili jako obětavého činovníka Sokola.

Životní osudy jeho syna Jana byly neméně pestré. Svých vodohospodářských úkolů se zhostil s velkým nasazením jako pracovitý, odpovědný muž. Jeho zásluhou má Ostravsko dodnes dostatečné zásoby jedné z nejkvalitnějších užitkových a pitných vod v zemi. Nadřízeným, kteří mu po válce svěřili významný vodohospodářský úkol, nezbývalo, než pominout jeho „nevhodný“ původ a respektovat jeho erudici a odborné znalosti, neboť ing. dr. Jan Čermák stavěl vždy nad „otázky třídní“ zájmy profese.

Měl bohatý život plný barvitých zážitků, nečekaných zvratů a pestrých příhod. Na sklonku života se rozhodl svěřit své vzpomínky papíru. Vznikly čtyři knihy strojopisů popisující pozoruhodný život člověka, jenž si byl vždy vědom svého životního úkolu. Jan Čermák vytvořil svým životním příběhem jakousi ságu o vodě a o jejím podivuhodném kouzlu. Díky skvělé paměti, neobyčejnému smyslu pro detail, nepochybnému vypravěčskému talentu, v němž se odráží dnes už málo vídané klasické vzdělání, a v neposlední řadě i díky nezdolnému životnímu optimismu se jeho vzpomínky staly ideálním podkladem pro tuto knihu. Autor děkuje rodině ing. dr. Jana Čermáka za důvěru, s níž mu byla svěřena soukromá autobiografie jednoho z nejvýznamnějších českých vodohospodářů a stavitelů přehrad 20. století.

KAPITOLA I.
NA SVĚT

Muž, jehož život osudově poznamenalo kouzlo vodního živlu abez něhož by dnes velká část moravského regionu strádala nedostatkem vody, přišel na svět na samém počátku 20. století. Svým rodičům se narodil 6. února 1903 jako jakýsi náhradník svého předtím zemřelého bratra stejného jména. Do chlapeckého věku dospěl jako dítě třetí poté, co rodičům přinesly radost již dvě jeho starší sestry.

„Ačkoli bylo mamince při mém narození 35 let atatínkovi dokonce 47, měli dost životního optimismu abyli prosti pověrčivosti, když mně dali po tak krátkém čase po ztrátě Jeníčka stejné jméno. Snad také pomohlo datum narození, neboť bylo vrodině zvykem dávat jména podle patrona rodného dne nebo jeho sousedů vkalendáři. Anejbližším datem k6. únoru, dnu mého narození, zasvěceným některému zmužských svatých, byl vněkdejším kalendáři27. leden – svátek Jana Zlatoústého.“

Jendova maminka se dlouho nemohla zbavit lítosti, kdykoli vzpomínala na zemřelého syna, kterému říkala něžně „Jeníček“. Pro přeživšího bratra (nazývaného tvrději „Jeníkem“) byla někdejší Jeníčkova existence dlouho čímsi tajemným. „Vzpomínám na malý polštářek, atlasový, krajkou obroubený, který býval na mramorové psýše vsalónu aoněmž se nám posledňátkům říkalo, že ho měl Jeníček pod hlavou. Byl plněný pískem atuze tvrdý atěžký. Často jsem nad ním dumával, jak to, že ho měl pod hlavou anedali mu ho do hrobu. Byl jediným předmětem, který mne spojoval sneznámým, tajemným, do záhrobí odešlým bratříčkem, na kterého jsem se neodvážil ptát, protože maminku to hned rozbolestnilo až kšpatně zadržovaným slzám.“

Úřední křestní list byl budoucímu staviteli přehrad předán až vjedenácti letech, 14. července 1914, těsně před začátkem 1. světové války, tedy na sklonku starého Rakousko-Uherska adlouhého pokojného období, které se ovšem dík všeobecné rozhádanosti evropských národů příliš klidným nejevilo. „Mám vživé vzpomínce, jak jsem si pro ten slavný ‚rodný akřestný list‘ šel na faru sdvěma stříbrnými korunami, což byla tehdy vklukovských očích obrovská suma, za kterou se dalo stokrát jít ke staré Kašparovce pro cukroví sbohatým výběrem sortimentu, od cucacích špalků přes makové cihly apendreky, měřené na decimetry, až po kremrole, za něž se ovšem platilo přiměřeně více, totiž dva krejcary. Bylo mi těch korun líto, protože jsem neměl ani potuchy, jaký cenný papír jsem za ně získal. Ten zažloutlý křestní list mě provází už dlouhé desítky let, často vyžadován, předkládán, zkoumán ijako dokument kádrový, protože nesporně dosvědčuje, že vlastně vtom novém řádu nemám co hledat.“

Zvláštní kus papíru! Ani ten dědeček zotcovy strany nebyl vkřestním listě Jeníka Čermáka uveden jako řadový, prostý člověk, ale jako „bohatý“ chalupník, protože si opravdu mohl za svou práci koupit domek ojednom pokoji akuchyňce, neboť byl vařičem cukru vcukrovaru, splatem jedné zlatky denně.

„Poprvé jsem ten dokument potřeboval pro přijímací zkoušku do gymnázia, takže uvedené datum předchází očtyři dny tvrdou zkoušku, kdy poprvé byl člověk tak tuze sám. Podruhé, když jsem maturoval, potřetí, když jsem vstupoval na techniku, apotom to šlo už zjakési setrvačné šablony: při každé žádosti ostipendium, opřijetí do služeb, při vydání cestovního pasu, zbrojního pasu, řidičského průkazu, protektorátní ‚kennkarty‘ atd. , až do nové doby, kdy jsem získal vobecné přesné stádní registraci občanský průkaz sčíslem. Od té doby může tedy tento křehký kus papíru odpočívat vdeskách. Jeho jizvy se tím však nezhojí, ani různá čísla apoznámky nezmizí.“

Pro kariéru osobnosti, která bude vbudoucnu pověřována významnými úkoly státního významu, nepostrádá ovšem dokument zajímavosti. Mimo jiné je vněm třeba irazítkový záznam, že „zaznamenaný zrozenec oznámil dne 19. května 1926 uměstské rady vBrně své vystoupení zcírkve římsko-katolické“, kterážto úřední poznámka je nepochybně dokladem jeho duševního zdraví asoučasně potvrzuje jeho zatvrzelou celoživotní plavbu proti proudu. Při každém zkoumání mnohokrát předkládaného papíru, poslepovaného apopsaného vybledlým inkoustem, vrtalo Jeníkovi hlavou, jak se mohlo stát, že nebyl pokřtěn hned po narození, ale až 9. března, otřicet dnů později? Vždy litoval, že se nikdy nedoví, proč tomu tak bylo. Všichni, kteří otom mohli něco vědět, odešli.

„Byl jsem nemocný, nebo byla nemocná maminka? Proč jsem vpohanství tak dlouho pobýval? Vidím-li pak, že mě křtil pan farář Alois Vojanec, který mně tak málo připomínal pokorného sluhu Páně, ani se nedivím, že to se mnou tak dopadlo. Nebo oddalování křtu souviselo předurčivě stím, že vodu nepiji? Ale zase říkají, že jsem jí posedlý. Kdo ví, jak to tehdy vlastně bylo?“

Vrodině se traduje, že nový přírůstek do rodiny nebyl vítán nejen křestní vodou, ale ani alkoholem. Kmotrou byla totiž babička, která byla zapřísáhlou abstinentkou amnoho nepil ani strýc Anton Jeřábek, který měl sice malý vinohrad, ale mokem zněho vždy častoval spíš své přátele než vlastní hrdlo. Novorozenec ale nepřišel zkrátka. Na cestu životem byl obdarován dvěma rakouskými dukáty anavíc losem prodávaným tehdy ve prospěch výstavby budapešťské baziliky. Mnohem později, ve dvacátých letech, byla loterie tažena, ale Jeník – tehdy už gymnazista – nevyhrál nic. „Nemám žádného uspokojení ztoho, že bazilika byla postavena za mého přispění, protože se mi vůbec nelíbí acelkem jsem litoval, že nevzala za války za své,“ prohlásil Jan jako už skoro dospělý muž vroce 1921.

Babička, rodiče astarší sourozenci Jana Čermáka (1909)

Je samozřejmé, že si malý Jeník na nic ztoho, co souvisí sjeho narozením, nevzpomíná. Rodinná tradice však uvádí, že klučinovi na svět pomáhala jistá paní Tošnarová, „…vzhledná žena laskavého úsměvu, majitelka domu čp. 284, jehož zkáza při stavbě nábřežní zdi řeky Svratky byla vlastně nepřímou příčinou, že jsem se stal vodohospodářským inženýrem, jak bude na svém místě pověděno.“

PRVNÍ DĚTSKÉ VZPOMÍNKY

Později už vzpomínky vystupují ostřeji. Na prvního psa, který byl součástí Čermákovy rodiny, rezavého chundelatého ovčáka jménem Trik, na kterého děti volávaly nepříliš slušně „Dreku“. Na vinobraní, která vždy končila malým ohňostrojem odpalovaným zpavlače Jeníkovým tatínkem. Na rozměrnou houpačku, kterou mohla obsadit celá početná Čermákovic rodina. Na oslíky Julia aRoberta, které tatínek pojmenoval po židlochovických fabrikantech, germanizátorech malého českého člověka. Na sánskou kozu, nový přírůstekdo rodiny, který zakoupila maminka, protože věřila, že kozí mléko je pro děti zdravé, ale které se tatínek marně pokoušel dostat zvemene. Na kolovrátek stančícími panenkami za sklem nebo na cestovní válečkový ariston spěti písničkami, milý anerozbitný ve vykládané skříňce, který potěšil, ikdyž už ostatní omrzel, na mnohé zasloužené výprasky, které kupodivu za všechny dětské nezbednosti rázně rozdávala spíše maminka než tatínek…

„Maminka byla opravdu přísná atatínek se jí za nás trochu bál. Užil jsem si jejích důtek hodně avlastně se mi zdálo, že jsem řezán stále. Jsem ale vděčný svým rodičům, že prošlým výpraskem byla vina dokonale smazána anebyly už žádné rekriminace. Troufám si tvrdit, že tatínek měl přes prožitý úlek astrach zmaminky dokonce jakési uspokojení. Nebylo už onašich proviněních ani slovo. Ano, byl to dobrý vychovatel.“

Stalo se, že cukrář Půda, český živnostník na německém židlochovickém náměstí, dával Jeníkovi na dluh různé sladkosti za pouhé ujištění, že „to tatínek zaplatí“. Děti to občas dělají ve víře, že se věc neprozradí. Když ale dluh narostl do povážlivé výše, zmínil se cukrář panu Čermákovi, jakého má vypočítavého synáčka. „Výprask nebyl, nýbrž musil jsem jít kpanu Půdovi zaplatit aodprosit, že jsem tam chodil bez tatínkova vědomí. Byla to krušná cesta, během níž mi všechno zhořklo vústech, anevzal jsem pak už od pana cukráře ani kousek, který mně byl nabízen smilým úsměvem. Stejně to dopadlo, když jsem kdysi za návštěvy uKunderů, sousední dělnické rodiny, snědl vdolek, smažený bez omastku na plotně, což byla pochoutka, kterou jsem zdomova neznal. Tu však byl inářez, protože to byli chudí lidé, amusil jsem jim zanést sklenici zavařovaných meruněk aodprosit je, že jsem vdolek přijal.“

Jak je vidět, výchovné metody se tehdy trochu lišily od dnešních, jistě iproto, že vztahy mezi dobovými sociálními vrstvami byly jiné. Tvrdý přístup kdětem byl ovšem samozřejmou součástí života. Vše se měřilo jiným metrem aičas jako by ubíhal pomaleji. Možná to souviselo stím, že jakákoli práce, včetně trestání, byla konána se vší důkladností. Když se třeba něco stavělo, trvalo to léta. Například řeku Sázavu nedaleko Jeníkova bydliště regulovali skoro čtyři roky. Malý kluk, který si oprázdninách hrál na křovisky zarostlém břehu azvědavě pokukoval po dělnících, nemohl tušit, že vodohospodářské činnosti zasvětí celý život. Bylo mu tehdy sotva šest let, ale na živý pracovní ruch na říční náplavě nikdy nezapomene.

„Bylo tam plno Taliánů, Slovinců abarabů, jak už ti tažní ptáci kolem vody bývali, astavbu vedl nějaký inženýr Bažant. Menší, soustředěného obličeje, ukázněný, skartáčkem pod nosem, tedy zcela odlišný od mužů, které jsem znal. Jednou na loučce vkopcích, kde jsme měli lavici mezi smrčky kodpočinku, se utábořila celá jeho rodina sdětmi ibabičkou. Byl to první inženýr, kterého jsem vživotě poznal. Všelijakých doktorů práv, medicíny, teologie afilozofie jsem potkal hodně, inženýra však žádného. Tento byl isokolem, cvičil jako každý jiný prostý sokol na veřejném vystoupení pod vedením stolařského pomocníka asnažil se nezůstat za nimi ve výkonu. Můj tatínek aněkteří příbuzní byli také sokolové, avšak nedovedl jsem si je představit na hrazdě sveletoči, na bradlech či na koni. Měl jsem takové dumání ztoho rozporu avelmi se mi zamlouvalo, že je ta rovnost mezi lidmi, kdežto unás přece jen se zachovával, hlavně maminčinou zásluhou, jakýsi odstup, daný nikoliv snad majetkem, spíše trochu odlišným způsobem života. Byli jsme oddělováni, abychom se snad nepokazili. No, život nám dal sice zabrat, ale tu odlišnost jsme si jaksi proti vůli drželi. Inženýr Bažant se stal po dvaceti letech řízením osudu mým šéfem vpřehradách, než odešel na vysokou školu technickou vBrně, apo dalších 20 letech byl mým spolupracovníkem při projektování přehrady uŽermanic apřivaděče na Morávce. Tak to ten život vede, že se osudy lidí setkávají ačlověk nikdy neví, když se sněkým rozchází, kde se sním zase potká.“

CHLAPECTVÍ

Chlapectví začíná prvními povinnostmi, které doléhají na každé dítě, anejzákladnější dětskou povinností je vstup na obecnou školu. Vzpomínky na toto období, které silně formuje každého člověka, si pozdější významný vodohospodář uchoval vneobyčejné přesnosti. Kdykoli později vzal do rukou svá někdejší vysvědčení zobecné školy (jak se za jeho časů říkalo „školní zprávy“), vyvolávalo to vněm dávno zasuté vjemy. Sdojetím vždy zkoumal kaligraficky dokonalý tatínkův podpis, jímž musela hlava rodiny na konci školního roku povinně potvrdit, že vzala na vědomí stupeň hodnocení svého potomka.

„Je to podpis, který by mohl patřit renezančnímu velmožovi, apřece tak demokraticky prostý. Vidím před sebou vždy stejný obraz člověka esteticky cítícího, bohatého citem, milujícího krásu apravdu, rozhodnutého surčitou nonšalancí kvnějšímu projevu vmaličkostech, důsledného apřesného. Řekl by to každý grafolog, kdyby jeho překrásné písmo viděl. Přitom se tatínek učil psát vobecné škole ještě husím brkem. Často mi vyprávěl ovelmi náročném způsobu řezání těch per. Kdykoli pohlédnu na tatínkův podpis, vidím před očima bytost neskonale důstojnou, která vživotě zobyčejných poměrů vyrostla při svém talentu.“ Janův pozdější usilovný zájem ografologii arozbor písma pramenil možná zúcty ktatínkovu dokonalému písemnému projevu. Už jako dospělý muž si často olidech dělal úsudek spíš podle způsobu psaní než podle jejich chování amluvy.

Malý Jan začal do školy chodit 1. září 1909. Býval často nemocný, prý vdůsledku „honění auhřátí“. Vprvní třídě chyběl dokonce úhrnem celé dva měsíce. „Obětavá maminka to se mnou měla se svými Priessnitzovými zábaly, pejřovými kořínky aprotivnými kapkami dost těžké.“ Učil se dobře, ve školních zprávách se vyskytují jen výborné známky – jedničky advojky. Jedničku měl iznáboženství, ale když se ktabuli koncem třetí třídy postavil mladý bojovný klerikální páter Burk, zhoršila se Janova známka na dvojku.

„Vzpomínám si, že přišel koncem roku azpěti hodin, co unás měl, jsem asi třikrát byl za dveřmi – to byl opravdu velký trest. To všechno proto, že jsem nechtěl chodit do kostela abyl jsem vSokole, kdežto on – zakladatel Orla vŽidlochovicích – by nás rád viděl vOrlu. Ostatní kluci pak přece jen podléhali mému vlivu, atak zůstával jeho nábor marný. Ještě dnes vidím jeho ruku, jak si jí pohlavkováním mé hlavy skanduje do taktu za každým slovem v‚pedagogické‘ hrozbě: ‚…akdybych tě měl kopistí do kostela honit každou neděli, tak tam chodit budeš!‘ No, nechodil jsem, raději jsem se nechal tlouct, všeho do času.“

Ani na další učitele obecné školy nevzpomínal Jan vždy spříjemnými pocity. Jako dospělý muž si do poznámek zapsal: „Učitelem se stát, na to stačí kus papíru, avšak učitelem být, to je umění.“ Nepochybně měl pravdu. Ostatně ani dnes mnoho kantorů neobstojí vkritických očích svých žáků. Malý Jeník mohl navíc lidské kvality svých učitelů srovnávat skvalitami rodičů. Pro kantory příliš porozumění neměl. „Byli to povětšině lidé strozí, bez citu, suší, jen smaskou polovzdělanců. Jak byl tatínek oproti nim demokratický apřirozeně autoritativní! Ne ne, nebyli to vychovatelé, byli to jen školometní panáci. Nebyli schopni ohnout vsobě ten lineál asnížit se lidsky kžáčkovi.“

Obecná škola se nalézala ve staré budově, vníž byl ibyt pana řídícího. Vzimě do budovy profukovalo, ale ve třídách bylo přece jen tepleji než venku. Matka pana řídícího chodívala brzy ráno na roráty, takže pouštěla žáčky do školního průjezdu, aby se trochu ohřáli. Její syn – pan řídící – to ovšem nesměl vědět. Byl to zvláštní patron. Jednou zabavil jakémusi žákovi skleněnou čočku, sníž si při vyučování hrál. Bývalo zvykem, že zabavené předměty byly provinilcům po vyučování vráceny, ale pan řídící odbyl viníka, že čočku nevrátí, protože ji potřebuje pro svůj astronomický dalekohled, který si sestrojuje. Jistě to pedagogické příliš nebylo ažákům to samozřejmě neuniklo.

Jan si nemohl nejvyššího ze svýchkantorů vážit ani po jiné příhodě, která byla pro vztah pana řídícího kžákům aklidem ve městě charakteristická. „Tatínek byl prvním majitelem gramofonu vŽidlochovicích. Byla to nákladná věc, která se dala složit do cestovního kufru, vněmž bylo dost místa ipro asi 50 desek Carusa, Destinové, Karla Buriana adalších pěvců. Pan řídící gramofon na tatínkovi vyškemral sodůvodněním, že jej předvede žáčkům ve škole. Nemínil jej však vrátit. Když tatínek asi po dvou letech připomněl kantorovi jeho dluh, byly všechny desky sáriemi vydřené knepotřebě. Vkufru bylo jen několik jehel apanu řídícímu bylo líto utrácet za nové.“

Ze všech kantorů vzpomínal Jan vdobrém vlastně jen na učitele Melichara, který ho učil vprvní třídě. Byl to milý, skutečně obětavý pedagog ahudební nadšenec. Jinak se chlapec sobecnou školou ajejími učiteli rozloučil slehkým srdcem anikdy se mu po nich nestýskalo. Židlochovická obecná škola byla pravděpodobně typickým výchovným ústavem konce mocnářství, bez velkého ohledu kžákům abez potřebného ducha, který by svědčil opřiměřené vzdělanosti kantorů. Ani na spolužáky zobecné školy si Jan později příliš nevzpomínal. Neuzavřel snimi žádná pevná přátelství, ačkoli kdykoli je potkal, měli očem hovořit. Sjedním spolužákem zobecné školy však měl mít velké patálie.

„Omnoho, mnoho let později mne vyhledal spolužák Bartík, nabízel mi nějaké knihy, které jsem koupil, apo čase přišel znovu, že hledá zaměstnání aže by mu práce umě vyhovovala. Udělal jsem zněho předáka, akdyž jsem viděl, že umí jednat slidmi adovede práci řídit, dokonce parťáka. Skončilo to však mou ostudou. Bartík byl totiž jediným zaměstnancem, skterým jsem si tykal, aon toho, jak jsem zjistil, zneužíval. Kromě toho svedl hezkou, mladou dcerku jistého poctivého apracovitého dlaždiče Šiguta, opravdu poctivého člověka, kterého Němci utrápili vOsvětimi. Netušil jsem, že si můj ‚kamarád‘ Bartík začal vypůjčovat od spoluzaměstnanců peníze anevracel je. Dost dlouho jsem otěchto věcech nic nevěděl, protože se mi lidé ostýchali něco povídat na člověka, snímž jsem si tykal aobčas na stavbě setrval vdelším hovoru. Až se mi kdosi odvážil povědět něco oté dcerce, která čekala rodinu, aBartík byl ženatý. Vyhodil jsem ho jemně, ale na hodinu. Nikdy jsem už oněm neslyšel, ale krajanská ostuda mi zůstala. Nebyla poslední. Měl jsem vždy pro krajany slabost. Bartíkův otec byl pilníkář atuze spořádaný člověk ato tedy jablko padlo daleko od oteckého stromu.“

TATÍNEK ZEMŘEL

Léto roku 1912 bylo smutné. Počátkem července náhle onemocněl Janův tatínek. Malý chlapec nikdy nezapomene na zvláštní noc srozžatými světly vpokoji ana ruch, vněmž se maminka nezvykle živě pohybovala kolem tatínkova lože. Druhého dne zavolali zBrna primáře Vanýska, známého odborníka, ale léky, které pan profesor předepsal, chorému nijak nepomohly. Dům ztichl, kamsi do kouta zalezl ipejsek Trik. Odpoledne se profesor Vanýsek sfrajerským žirarďákem na hlavě asbambusovou hůlkou vruce odporoučel arodina zůstala snemocným sama. Děti měly zákaz vstoupit do pokoje, kde ležel tatínek, ale malý Jan nařízení porušil. Sostychem zůstal stát uprostřed místnosti akloži nemocného se odvážil přistoupit až poté, co mu tatínek pokynul zesláblou rukou. Zaslechl tichý povzdech: „Janečku, Janečku…“ Byla to poslední slova, která chlapec zotcových úst slyšel.

Vté chvíli jako by se všechno sesulo. Utatínkovy postele ještě ležel na nočním stolku dopis spozváním, aby jako zástupce obce oficiálně uvítal vžidlochovickém okrese tehdejšího vídeňského ministra veřejných prací Trnku, avedle obálky trůnilo napopelníku nedokouřené viržinko, odložené tatínkem před spaním. Už nikdy malý Jan neucítí typický tabákový odér, který celým domem provázel tatínkovy kroky. Všechno se zdálo být jako dřív, ale svět jako by se zastavil. Na dny, které následovaly, nebylo možné zapomenout.

Úmrtní oznámení oznámení otce Jana Čermáka zroku 1912

„Pohřeb byl slavný, jen což! Všechny ty korporace aspolky, od Sokolů přes hasiče atoho lidu! Tatínka pohřbíval pan farář Tomáš Šilinger, říšský azemský poslanec adobrý jeho přítel, se všemi kněžími. Jen pes Trik neuhlídán se vloudil za obřadu krakvi anebyl kodvolání. Bylo to dojemné itrapné porušení pietního klidu. Celé noci, co tatínek ležel vdomě, Trik vyl apo pohřbu zmizel, jedni říkali, že ho viděli na hřbitově, jiní že vkopcích. Ztratil se.“

Příčina náhlé smrti významného občana Židlochovic JUDr. Jana Čermáka byla vobci dlouho probírána. Řada lidí zastávala názor, že si pan Čermák bral na sebe víc, než unesl. Nikdo nechtěl věřit, že takový robusní muž, který kromě revmatismu nikdy nezastonal, ajehož otec se dožil 93 let vnaprosté čipernosti, mohl tak rázně sejít ze světa. Vždyť zemřel pouhých dvanáct hodin poté, co se objevily první příznaky nemoci. Říkalo se, že ho schvátila rozedma aprasknutí plic. Na úmrtním listě byla oficiálně zaznamenána diagnóza „pneumotorax“ spoznámkou „náhle zemřel“. Všichni ale dobře věděli, že se smrtí pana Čermáka nejspíš souvisela skutečnost, že byl velmi silný kuřák viržinek.

„Vzduch vjídelně býval celý namodralý voňavým kouřem. Vykouřil denně 10 až 20 kusů. Pamatuji si, že jsem ho několikrát přistihl, jak maličko zvrací, atehdy si zajišťoval mou mlčenlivost: ‚Mamince ani slovo!‘. Nikdy jsem nepotkal tak náruživého kuřáka viržinek apřitom pijáka vína, denně řádově vlitrech. Musel být div, aby tuto setrvalou zátěž organismu vydržel bez úrazu. Na lékaře mnoho nedal, říkal jim ‚flastšmýři‘. Maminka proto měla sním vtomto ohledu těžkou práci. Jeho den začínal viržinkou ataké viržinkou končil. Kouřil při čtení, při chůzi, ba někdy ipři jídle, kouřil celý den.“

Uvažovalo se také, zda léky, které předepsal profesor Vanýsek, nebyly pro nemocného „příliš silné“. Nesprávná medikace možná opravdu mohla být příčinou, že neblahý vývoj byl příliš rychlý. Jeníkův strýc Šlachta se dokonce při každé zmínce oúdajně ledabylé lékařské pomoci profesora Vanýska rozčilil. Po pohřbu prohlédl recept aprohlásil, že to byla vražda, předepsat tak silné dávky bez pečlivého vyšetření srdce. Chtěl záležitost předat lékařské komoře, ale paní Čermáková prohlásila: „Co je pryč, je pryč,“ arecept zničila.

SVĚT VODY

Odpovědět na otázku kolik je vlastně přehrad na území Čech, Moravy aSlezska není tak snadné, jak by se na první pohled zdálo. Pokud zahrneme všechny nádrže – rybníky, požární, zemědělské, průmyslové, záchytné, lesní, rekreační, okrasné – přiblížíme se počtu 25 000. Ve statistice Světového soupisu přehrad jich je uvedeno 120. Ale co to vlastně přehrada je?

Projektanti navrhli zděnou hráz odélce 150 m acelkové výšce 16,5 m. Na tehdejší poměry se jednalo označně smělou stavbu.