Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vladimír Skalla, Dani Weidenbaum

Pavoučí královna a další podivuhodné pohádky

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5044. publikaci

Odpovědná redaktorka Markéta Fiedlerová
Sazba Eva Grillová
Návrh a grafická úprava obálky Michal Němec
Počet stran 160
První vydání, Praha 2013

© Grada Publishing, a. s., 2013
Ilustrace v knize © Hana Skallová
Ilustrace na obálce © Anna Hausnerová

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-247-4610-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann

ISBN 978-80-247-8184-6 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8185-3 (ve formátu EPUB)

O JAROMÍROVI A ANNĚ

I. Sudba

Královskému páru se narodil vytoužený syn. I přišly k němu sudičky.

„Bude to krásný a inteligentní muž,“ řekla první.

„A k tomu i citlivý a šikovný,“ dodala druhá.

„Ale na co pohlédne, to zemře!“ dodala třetí a strašlivě se zařehtala.

Král se probral z šoku první a poslal na ni psy, ale stařena se vznesla do oblak a zmizela.

Nejdříve se kloučka, kterému dali jméno Jaromír, báli, ale když zjistili, že jim svým zrakem neublíží, brzy na kletbu zapomněli.

V chudičké chaloupce na druhém konci světa se narodila v ten samý den holčička. Také se k ní seběhly sudičky.

„Bude krásná, ale bude kulhat,“ řekla první.

„Bude chytrá, ale bude koktat,“ řekla druhá.

„Na co pohlédne, to ožije,“ usmála se třetí a nato hned všechny zmizely.

„Na co pohlédne, to zemře!“

II. Jaromírovo tajemství

Chlapec vyzrál v muže a přesně v den svých osmnáctých narozenin sdělil stroze a nesmlouvavě svým rodičům:

„Půjdu do světa. Tady v paláci se nudím, všichni mi podlézají, chci poznat skutečný život a sama sebe!“

Královna byla smutná a přemlouvala kralevice, aby zůstal doma.

„Co ti tu chybí! Máš tu všechno, jsi tu oblíbený, můžeš mít cokoli, jakékoli děvče, na které jen pohlédneš, neopouštěj nás, synu, nechoď do světa, čekají tě tam nepřátelé, zmar a smrt!“

Jaromír jen mlčky vyslechl lamentující matku.

Král byl na svého syna hrdý.

„Jen si běž, synku, běž si do světa a poznej skutečný život. Zocel se v boji a přijeď zpět coby muž!“

Jaromír jen mlčky vyslechl lamentující matku.

Kralevic na nic nečekal a odcválal na svém černém koni po boku svého sluhy Boušky po kamenité cestě od zámku kamsi do světa. Jen se svým sluhou sdílel to hrozné tajemství. Třetí sudička měla pravdu: Jaromír usmrtil to, na co pohlédl. Ale musel se podívat pohledem, který měl doposud jen zřídka, musel se na budoucí oběť zaměřit a podívat se do ní, jako by jí chtěl vyjmout srdce. To se stávalo jen při loveckých toulkách, kdy stanul často tváří v tvář zvířeti, na které mířil svou kuší. Jak se poprvé podivil, když se zvíře sesunulo k zemi, aniž by na ně vystřelil?! Když se to však stalo podruhé a potřetí, tak pochopil. A pochopil i jeho sluha. Obětí přibývalo, jakkoli se kralevic snažil nedívat se tím podivným pohledem.

„Budu si muset vzít život,“ řekl jednou svému sluhovi, když nechtěně zabil pohledem krásného orla, který mu létal nad hlavou.

„Nedělejte to, pane, jistě najdeme způsob, jak toto prokletí prolomit!“

A Bouška měl pravdu, i když to zatím ani jeden z nich netušil.

III.  Anička

Anička vyrostla v půvabnou dívku. Nikomu nevadilo, že kulhala a koktala, protože všichni byli očarováni její vnitřní krásou, kterou rozdávala všude kolem. A jen lesní zvířata věděla, že kromě toho umí přivádět zpět k životu mrtvé. Jednou – to byla ještě maličká – jí bylo líto zmrzlého drozda. Vzala ho do dlaní a plakala tak usedavě, že si ani nevšimla, že oživl. Od té doby už vyléčila a vzkřísila z mrtvých tolik zvířat, že se tím stala známou nejen v lesích své země, ale po celém světě.

Vzala ho do dlaní a plakala tak usedavě, že si ani nevšimla, že oživl.

IV.  Bílá liška

Jaromírův odjezd byl tak rychlý a rozhodný, protože se mu den předtím v lese přihodilo následující. Potuloval se s Bouškou po lese a tu nedaleko v keřích zahlédl záblesk očí. Byla to bílá liška, která se na něho zvědavě dívala. Pohleděl na ni, ale ona se jen otřásla a dívala se dál. Pohleděl na ni podruhé, ale lišče stále žilo, a dokonce zastříhalo vesele ušima. Když se ani po třetím pohledu nezhroutilo mrtvé k zemi, pomyslel si: „Co je asi zač, že na ni neplatí můj pohled? Odkud asi je, že se jí netýká má sudba?“

„Pocházím z daleké země, kde žije dívka, která tě může zachránit. Mého otce, kterého pytláci chytili do pasti, dokázala vyléčit ze strašlivých ran. A říká se o ní, že jen pohledem dokáže oživovat.“

Jaromír se zaradoval: „Budeš mi průvodcem na cestě za tou podivuhodnou dívkou?“

„Ano, ráda!“ poskočila si vesele liška a připojila se k Jaromírově malé družině.

V.  Anička a smrt

Smrti už se dlouho nelíbilo, jak se jí Anna plete do řemesla. Proměnila se jednou v havrana, který vypadal jako postřelený. Anna šla lesem a ubohé stvoření vzala do svých něžných dlaní. Ale jaký byl její úlek, když se najednou hrozivě zvětšil, až Anna neviděla nic než plášť tmy. Tak velká měl černý pták křídla. Popadl vyděšenou dívku a odnesl ji do věže svého hradu. A tady Smrt Annu vězní.

…a odnesl ji do věže svého hradu. A tady smrt Annu vězní.

VI.  Jaromír a lest Zloby

Jaromír zatím doputoval do půli země. Ale jeho odvážný výlet se nelíbil Zlobě, sestře Smrti, ano, té třetí, zlé sudičce, která přisoudila Jaromírovi tak strašný úděl. Utrhla pěkné voňavé jablko a proměnila ho v krásnou pannu. Babice ještě udělala rukou do vzduchu pár klikyháků a panna se chopila koše s prádlem a šla ho k potoku vymáchat, jako by to dělávala odjakživa.

A tu už přijíždí Jaromír. Vidí krásnou pannu, jak usilovně pracuje a u toho se její štíhlé pevné tělo napíná, záda se ohýbají jako luk, ruce se rychle, ale jemně chápou dalších kusů prádla.

„Kdo jsi, krásná panno? Kde to jsem? V jaké zemi kvetou tak překrásné růže?“ zeptal se kralevic celý očarovaný.

Dívka se pomalu ohlédla a její velké černé oči se vpily do očí Jaromírových. Jak to, že se neskácela mrtvá k zemi? – Na to mladík nepomyslel, nedal na významné pohledy svých přátel a následoval pannu do její skromné chaloupky. Babice si mnula ruce.

„Kdo jsi, krásná panno?“

VII.  Nečekaná pomoc?

Uběhlo pět let. Anna ve věži chřadla a už ztratila naději. Noci střídaly dni. Jediný kontakt se světem tam venku měla nebohá dívka skrze malý otvor ve zdi, který byl však příliš vysoko na to, aby z něj viděla na temný les kolem. Jednoho dne se v malém otvoru objevil ptáček.

„Crliký, crliký, jsi tu, Aničko?“

Nemohla uvěřit svým očím, vždyť pět let neviděla ani živáčka.

„Jsem tady, duše jen půl, nejsi ty ten ptáček, co jsem ho našla u nás zmrzlého na cestě?“

„Ano, jsem to já, tehdy jsi mi pomohla a teď pomůžu já tobě. Kdesi v půli země je princ, který tě jediný může vysvobodit. Ale podlehl lstivé Zlobě. Poletím ho probudit.“

„Ptáčku můj, už jsem neměla naději, ale teď mám alespoň malinkou,“ řekla Anna skoro vesele a oči se jí rozzářily.

„Ptáčku můj, už jsem neměla naději…“

Ptáček letěl do půli země a přistál na okně chaloupky. Kralevic tu seděl u snídaně.

„Crliký, crliký, vstávej a pospíchej zachránit Annu, vězní ji sama Smrt ve věži na konci světa! Ta jediná tě může zachránit, ta jediná může obměkčit tvé srdce a zlomit strašlivou sudbu. Tvá žena je jen výtvor Zloby, dělá ti, co ti na očích vidí, abys nechtěl jet dál. Ale je to jen klam a zmar!“

„Nemohu tomu uvěřit!“ probral se princ jakoby ze snu. „Vždyť já byl na cestě za Annou! Co se stalo?“

A rozkázal osedlat koně a překvapení přátelé se zaradovali, že princ procitl z toho podivného omámení. Nic nedal na naléhání ženy a kvapně odjel. Ještě se ohlédl, ale chaloupka už zmizela a namísto krásné panny bylo na cestě jen seschlé jablko.

VIII.  Boj se Smrtí

Smrt se rozhlíží a hledá Jaromíra, protože ví, že jeho prokletí se může stát i jejím. „Však já ti ukážu,“ zasmála se zle a vmžiku se proměnila v dívku navlas podobnou Anně. Annu pak přivázala v lese ke stromu.

Tu už Jaromír stojí před černou věží, už vystupuje po schodech k malým bytelným dvířkům, za kterými tuší Annu. Zabuší a k jeho překvapení se dveře hned otevřou a v nich stojí krásná dívka.

„Vítejte, princi, vítejte, můj zachránce!“ zvolala přestrojená Smrt a vrhla se Jaromírovi do náručí.

„Tak dlouho jsem na vás čekala!“ nedala princovi čas na pochybnosti.

Annu pak přivázala v lese ke stromu.

Princ na ni pohleděl, ale místo hřejivého pohledu, který by ladil s právě vyřčenými slovy, v jejích očích viděl jen chlad. Zachvěl se.

„To jste vy, Anno? Vy, která jen pohledem dokážete oživovat bytosti již mrtvé? Já z vašeho pohledu cítím jen chlad a smrt!“

„To není Anička,“ zašeptala bílá liška, „vždyť nekoktá!“

„To je sama Smrt,“ zapípal ptáček, „vždyť nekulhá!“

„Ach tak!“ pomyslel si princ a zadíval se dívce upřeně do očí. Tentokrát se nezachvěl.

Ale co to?! Smrt se sama zachvěla, uviděla totiž sama sebe v Jaromírových očích.

„Áááááá,“ zařvala a zmizela.

IX.  Setkání

„Pospěš, Jaromíre, Anna umírá v tmavém lese nedaleko odtud!“ řekla bílá liška naléhavě.

Jaromír na nic nečekal a během pár chvil stanul před Annou. Podíval se do jejích krásných smutných očí, ve kterých zbýval už jen malý plamínek života.

A tu Jaromír pocítil na místě, kde lidé mívají srdce, hřejivý pocit. Oči mu zaplály a vzal Annu do náruče.

„Ty jsi ta pravá, s tebou se cítím živý, pro tebe mé srdce začalo bít!“ řekl. Zvedl se vítr a z Anny vyšlo oslňující bílé světlo, zatímco z Jaromíra černočerná tma. Ale co to? Tma se začala mísit se světlem, až se objevila nad jejich hlavami zářivá koule, do které oba vstoupili.

Zloba a Smrt na všechno hleděly ve velké skleněné kouli.

„Pche, ta lidská láska!“ řekla Zloba.

„Však moje chvíli přijde!“ dodala opovržlivě Smrt.

Po cestě pod lesem jede pán a paní, před nimi bílá liška, za nimi sluha s dobráckým úsměvem, nad hlavami jim vesele poletuje ptáček. On už pohledem nezabíjí, ona už nekoktá, nekulhá. Nebloudí již více krásní milenci, našli se v složitém světě, něžně se milujíce.

A zazvonil zvonec a pohádky je konec.

Tma se začala mísit se světlem, až se objevila nad jejich hlavami zářivá koule, do které oba vstoupili.

ČERNÉ HODINY

I. Cizinec ve městě

Onehdy se na svých toulkách ocitl Kruman vmalém městečku Ulk vpodhůří hory Haláia. Ubytoval se vútulném hostinci apřed spaním sešel do šenku, kde byl kromě staré šenkýřky už jen velmi starý muž, srkající pomalu medovinu.

„Mohu si kvám přisednout?“ zeptal se staříka Kruman.

„Ale ano, jen si sedni, sedni si ke mně,“ stařec na to.

„Děkuji.“

Chvíli bylo ticho, které přerušila šenkýřka tichým prozpěvováním.

„Co tě knám přivádí, mladý muži?“ prolomil ticho stařec.

„Jen tak se toulám tímto krajem apadající soumrak mě zahnal do vašeho města,“ odpověděl po pravdě Kruman.

„Aha, tak soumrak tě sem zahnal, rozumím. No, uvidíš sám, zda nebudeš litovat, že jsi zabloudil zrovna knám,“ řekl stařec téměř šeptem avjeho slovech byl cítit strach asmutek.

„Co tím máte na mysli? Proč bych měl litovat?“ podivil se nad starcovými slovy Kruman.

Ale stařec mlčel anedal ani na další mladíkovo naléhání. Dál si jen srkal svou medovinu aměl vočích zvláštní, jakoby ztracený výraz.

Kruman nemohl vnoci usnout. Zvenku se ozývalo podivné hučení, které připomínalo bolestné kvílení velkého množství lidí. Kruman vstal apřešel několika kroky koknu apozorně se do zvuků zaposlouchal. Atu měl pocit, že skutečně slyší lidské hlasy.

„Hvííí, uteč odtud, běda ti, ity budeš pykati!“ křičely různé hlasy jeden přes druhý.

Kruman se otřásl strachem avrátil se do postele. Ale hlasy jako by se přibližovaly ateď jasně uslyšel:

„Uteč, cizinče, dokud je čas, imy měli nohy, měli jsme ruce, měli hlas!“

Kruman vyskočil zpostele, zapálil svíčku aoblékl se. Rozhodl se, že počká do rozbřesku aaž pak se natáhne.

Ale brzy usnul. Nebo to nebyl sen? Ocitl se na jakési terase uprostřed města, odkud byl náramný výhled. Jeho pozornost upoutal protější dům, který neměl žádné dveře, ale zato byl plný oken ve tvaru plamene. Ahle, teď se vjednom znich cosi mihlo! Azase! Ano, byly to tváře lidí, které se tu míhaly jedna za druhou! Ale jaký měly výraz! Všechny vyjadřovaly smrtelnou hrůzu aúzkost, vytřeštěné oči zračily šílenství. Díval se dál na ten podivný dům, když tu jako by za sebou uslyšel hlas: „To jsou Černé hodiny, velké Černé hodiny!“ Ještě zahlédl ijiný dům vdáli, jehož průčelí se posouvalo ze strany na stranu apak se zase otvíralo celé jako brána.

„Mladý pane, vaše snídaně!“ zaslechl vpolospánku příjemný, ale naléhavý hlas za dveřmi. Trhl sebou azpozoroval, že je celý zpocený. Otevřel dveře hezké děvečce aschutí snědl snídani.

Původně měl vplánu pokračovat dál, ale to včerejší varování od starce, noční hlasy asen, to všechno ho spíše naplňovalo zvědavostí, která sice měla silnou příchuť úzkosti, ale vmladíkovi zvítězila touha poznat tajemství tohoto města apřijít na kloub tomu, před čím ho všichni tak varují.

Otočil se a viděl šest černých koní zapřažených do lehkého černého kočáru

II. Poodkryté tajemství

Svět našikmo. Podlaha pokoje jakoby se svažovala koknu. Skříň se hroutí na jednu stranu aani pohled zokna nenarovná ten divný pocit, se kterým se Kruman dnes vzbudil. Něco se děje. Tohle znal. Nic se vlastně ještě nestalo, ale kdesi vněm se už polovina čehosi budoucího odehrála.

Kruman se vydal na trh, ke kterému vedlo pár spletitých uliček. Když jimi procházel, měl stále pocit, že ho někdo pozoruje, že se ho chce někdo dotknout. Na ulici přitom nebylo ani živáčka, ale přesto se cítil, jako by byl obklopen zástupem lidí. Vzpomněl si na noční hlasy aznovu se otřásl. Tu za sebou uslyšel klapot podkov apobízení kočího. Otočil se auviděl šest černých koní zapřažených do lehkého černého kočáru. Kočár přímo letěl po hrubém dláždění avmžiku se přiblížil kudivenému Krumanovi, který sotva stačil uskočit stranou. „Hergot!“ zaklel opřen ovelká dřevěná vrata. Atu pocítil, že se pod jeho váhou otvírají. Doslova se do nich propadl aza nimi jej za rameno zachytila něčí ruka apostava vhnědé kápi ho spěšně vedla do jedné zmístností domu. Nebránil se, protože uvěřil naléhavosti slov toho neznámého ajejich tónu. Teď před sebou viděl starce, kterého včera potkal všenku.

„To jste vy? Aproč ta naléhavost? Co se děje?“ zeptal se překvapený Kruman.

„Kdyby vás Uruna spatřila, tak je svámi konec!“ odvětil stařec.

„Uruna? Kdo je Uruna?“

„Uruna je…,“ stařec se zastavil vpůli věty apřiložil prst ke rtům. Pokračoval pak šeptem.

„Uruna je černá bohyně aabsolutní vládkyně tohoto města.“

„Černá bohyně?“

„Ano, slyšíš dobře, není to smrtelná žena anavíc je ukrutně zlá. Nejvíce pak nesnáší mladíky, jako jsi ty. Aty navíc jako bys zoka vypadl jemu…“

„Komu? Očem to mluvíš?“

„Tak si na chvíli sedni, stejně tě nepustím na ulici, když nic nevíš.“

Astařec se jal vyprávět příběh oUruně.

„Uruna je černá bohyně a absolutní vládkyně tohoto světa.“

III. Příběh oUruně aKasovi

„Kdysi žil vnedalekém království princ Kas, který byl pověstný svou ztepilostí. Ale ipřes snahy mnohých žen zůstal svobodný anejraději si vyjížděl na svém vraníkovi do okolních království aporůznu se toulal, seznamoval se snovými lidmi, někdy někomu pomohl ato byl až doposud celý jeho život. Ale ten se navždy změnil.“ Stařec nalil červené víno zkrásně zdobené karafy do dvou vysokých číší apokračoval.

„Kas si opět takhle jednou vyjel do okolí, když tu ho schvátila náhlá únava. Ulehl pod velký strom, který čněl do daleka, osamělý uprostřed luk, ausnul. Ten strom byl zasvěcený bohyni Uruně, kterou místní lidé ctili coby bohyni úrody. Nosili jí sem obětní dary, aby si ji naklonili, ale zároveň iusmířili, protože ačkoli dovedla tato bohyně lidem hodně pomoci, byla známá itím, že ve své časté zuřivosti zničila celou jejich slibně rostoucí úrodu. Proto jí také říkali Černá Uruna, zčásti pro tuto její vlastnost, zčásti pak proto, že byla spjatá se zemí, spůdou, která je vtomto kraji černá jako eben.“

Zde se stařec odmlčel avypadalo to, že už dál vyprávět nechce. Zhluboka se nadechl, vyprázdnil číši několika lačnými loky apokračoval.

„Uruna také často prodlévala vkoruně tohoto stromu, takže když se mladý princ uvelebil mezi jeho kořeny, zvědavost jí nedala ajala se pozorně si ho prohlížet. Jak je krásný! pomyslela si. Apoprvé ve věčnosti pocítila palčivost lásky. Musím ho mít! Avloudila se mladíkovi do snu, ve kterém se mu zjevila ve vší své kráse, nabízela se mu aslibovala: ‚Když budeš mým, nikdy nepoznáš, co je smrt, ba nikdy nepoznáš stáří! Budeš nejmocnější mezi lidmi audělám tě rovným bohům!‘“

„Lákavá nabídka!“ neodpustil si poznámku Kruman.

„Ano, pro někoho by to byla lákavá nabídka, ale pro našeho prince nikoli. Vždyť už víš, jakou měl náturu. Takže tě ani nepřekvapí, že když se probudil azjistil, že to nebyl jen sen, ale že bohyně před ním stojí inadále vcelé své kráse, odmítl ji, jako doposud odmítal ivšechny smrtelné ženy. ‚Jsi věru krásná ato, co nabízíš, je lákavé, ale mně je přednější má svoboda, můj kůň avítr ve vlasech, slunce aúsměv prostých lidí. Nepotřebuji být bohem, jsem rád člověkem!‘“

„Dobře to řekl, jen co je pravda!“ přerušil zvoláním starce Kruman.

„Asi tě nepřekvapí, že se Uruna strašlivě rozzuřila. ‚Tak ty odmítáš moji lásku? Odmítáš všechno, co ti chci dát? Tak věz, že toto je tvá černá hodina ata potrvá navěky. Hle, vtomto domě (amáchnutím ruky stvořila dům) budeš coby mrtvá socha vykukovat na svět ana lidi jen sem tam, jak budeš procházet jeho okny. Anikdy už nebudeš součástí toho všeho, už nikdy snikým nepromluvíš, nikdy neosedláš svého koně. Hle – to je ta tvá svoboda, pche!‘

Ajak řekla, tak se istalo. Princ se proměnil vmalou dřevěnou sochu sohyzdnou tváří, která neměla černé bohyni připomínat to ponížení, které zažila od tohoto mladíka. Aaby byl trest ještě horší, tak hodiny ukryla na neznámém místě, kam se chodívala dívat sama, aby tak byla jedinou, kterou kdy princ uzří.“

„Černé hodiny!“ vykřikl vnáhlém poznání Kruman „Tak tohle je tajemství Černých hodin!“

„Jak víš oČerných hodinách? Nic jsem ti onich neříkal. Zapomeň na ně, zapomeň na všechno, co jsem ti povídal, araděj zmiz ztohoto zakletého města!“ křičel stařec, až se zajíkal.

„Ne, zůstanu tady aty mě kČerným hodinám dovedeš! Právě ses prozradil, že je znáš, že skutečně existují.“

„Nikam tě nezavedu, ještě nikdo, kdo ty hodiny spatřil, neodjel ztohoto města živý. Anavíc se knim jen tak někdo nedostane, tedy pokud to nedovolí samotná Uruna.“

„Jak to? Myslel jsem, že jsou někde ve městě, ve snu jsem je viděl zjakési terasy.“

„Jsou ve městě, inejsou. Neznáš ještě celé tajemství tohoto města. Kdybys jej znal, tak bys dávno prchnul. To, co změsta vidíš, je jen povrchní zdání, je to klam, který se vydává za přirozenost apravdu. Ale když se podíváš pozorněji…“

„Ten pocit, že je všechno šikmé! Ten pocit zdnešního rána! Tak to byla přece jen pravda!“ nadšeně přizvukoval princ astařík se jen ušklíbl, protože mu začínalo být princovo nadšení protivné.

„Tak dobře, když tak všechno víš, tak je zbytečné, abych ti cokoli vyprávěl,“ řekl naoko uraženě stařík.

„Tak se nezlob, jen mi začíná všechno do sebe zapadat!“ omlouval se mladík.

„Dobře, řeknu ti izbytek toho, co vím, ale ty pro mě na oplátku taky něco uděláš!“ řekl překvapivě stařík.

„Dobře, pověz co!“

„Přineseš mi Urunin prsten,“ řekl prostě stařík.

„Jen to?“ ušklíbl se pro změnu princ. „Ajak to mám udělat? Nejdříve mě vyháníš změsta, ateď chceš prsten samotné Uruny?“

„Opouští tě kuráž? Věřím ti, proto tě oten prsten žádám. Ostatně beze mě ho nikdy nezískáš.“

„Aproč si pro něj nedojdeš sám? Kdo vlastně jsi? Ajak to, že tohle vše víš?“ zlobil se teď naoko pro změnu mladík.

„Sám nic nezmůžu, ale jestli tě to tak zajímá, tak jsem bývalý král této země. Kdysi na tomto místě nebylo nic než louky alesy. Mé království bylo velmi malé, jen zámek ajen pár domků kolem. Nezbylo zněho vůbec nic. Na místě zámku teď stojí strašlivý Urunin hrad. Adomy? Domy…,“ stařec se odmlčel avjeho hlase bylo znát pohnutí.

„Přineseš mi Urunin prsten,“ řekl prostě stařík.

„Co se stalo stěmi domy?“ ptal se netrpělivě mladík.

„Obyčejné domy zmizely ana jejich místě vyrostly…,“ stařík se zase odmlčel apo jeho tvářích začaly stékat slzy.

„Co tu za ně vyrostlo?“

„Vyrostly tu domy-lidé,“ řekl přidušeným hlasem stařec ajeho pohled se svezl kzemi atam také zůstal.

„Domy-lidé? Co to znamená? Tak už mi to řekni, řekni mi to celé!“ naléhal princ.

„Ano, domy-lidé,“ usebral se stařec. „Jsou to zakletí lidé, jejichž těla iduše tvoří tyto domy. Černá bohyně je zaklela apoužila je jako materiál pro stavbu tohoto města. Ateď už víš, proč jsem chtěl, abys odtud zmizel. Nechtěl jsem, aby tě stihl stejný osud jako tolik lidí před tebou. Ale vtobě je něco výjimečného, něco, co mi dává naději, že zlomíš tu strašlivou kletbu, že zvítězíš nad hroznou Urunou. Musíš se ale dostat kČerným hodinám. Nikdo živý je nespatřil, protože ten, kdo je spatřil, byl vždy hned zaklet do jedné zloutek, které vnich prý kolují.“

„Ajak to tedy víš ty?“ zeptal se Kruman.

IV. Urunin hrad

V. Kruman aUruna

Urunin hrad

VI. Prsten