Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

RNDR. Jiří Plamínek, CSc.

Mediace

Nejúčinnější lék na konflikty

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5283. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová
Sazba Jan Šístek
Počet stran 168
První vydání, Praha 2013
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Design © Eva Hradiláková
Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-5031-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

Podle sazby e-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Šístek

ISBN 978-80-247-8710-7 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8711-4 (ve formátu EPUB)

Mé dceři Báře – s láskou a vděčností za to,

že zatímco já psal své knížky a řešil spory jiných lidí,

ona nejen dospěla ve svobodného člověka,

ale i objevila radost z pomáhání druhým

Dobrý den,

jsem ráda, že jste mne otevřeli. Jmenuji se Mediace a jsem knížka o velmi perspektivním přístupu k řešení konfliktů. Mně i mému autorovi se na mediaci líbí, že je dobrovolná a tvořivá a hlavně – že odmítá násilí.

Mediaci najdete na polovině cesty mezi soudy a vyjednáváním. U soudu se rozhoduje za vás – o tom, jak bude jednání probíhat, i o tom, jaký bude jeho výsledek. Při vyjednávání naopak držíte obojí – tedy způsob i výsledek jednání – pod svou kontrolou. Nejste ovšem sami – stejnou kontrolu mají i ostatní strany vašeho sporu.

Moderní mediace se prosadila díky snaze vybrat ze soudního řízení a vyjednávání dobré a odstranit neúčinné. Ponechává na stranách sporu rozhodnutí o tom, zda a na čem se dohodnou, ale starost o způsob, jakým k tomuto rozhodnutí dojdou, svěřuje nestrannému expertovi – mediátorovi.

Mediátoři věří, že účastníci konfliktu vědí nebo cítí nejlépe, co potřebují a chtějí, a že mohou najít lepší řešení než kdokoliv jiný, včetně expertů či soudců. Aby to šlo hladce, je třeba jim v tom – nestranně a nenásilně – pomoci. Pokud mediátor převezme odpovědnost za proces, mohou se účastníci sporu plně věnovat věci a hledat řešení, se kterým budou spokojeni.

Když se můj autor s mediací v roce 1991 seznámil, byla to láska na první pohled. Rychle se stal služebně nejstarším mediátorem v České republice. I když už napsal zhruba patnáct jiných knížek, práci na mně dlouho odkládal.

Stále říkal, že na to ještě není dost zralý. Cítil se vždycky trochu jako „táta české mediace“ a měl pocit, že bych měla být reprezentativní monografií. Nedávno se ale neudržel, a tak jsem byla počata. Narodila jsem se jako praktická příručka pro mediátory a další účastníky mediace.

V souladu s tím ve mně není moc teorie. Odpovídám spíše na otázku, proč tu mediaci máme, čím nám může pomoci a jak se při mediaci chovat v roli mediátora i v roli účastníků sporu.

Začínám povídáním o konfliktech, které dávají mediaci život a smysl, a o vyjednávání, na jehož letitá ramena se moderní mediace postavila. Od třetí kapitoly už do mne téma mediace vstupuje naplno.

Kdybyste chtěli kontaktovat mého autora, třeba mu o mně nebo o mediaci něco napsat, najdete jej na adresách

jplaminek@seznam.cz

a

www.jiriplaminek.cz.

Pokud vím, vše, co dostal od čtenářů, pečlivě čte, a váží si každého dopisu a zprávy. Říká, že pochvala potěší a kritika pomůže. Ale hlavně jej inspirují dotazy a zajímavé příklady a kauzy. Oba, tedy já i můj autor, budeme rádi, když mne shledáte užitečnou.

Vaše Mediace

1. Řešení sporů aproblémů

Ikdyž by bylo možná pro většinu znás příjemnější přečíst si osobě něco jiného, musím střízlivě konstatovat, že jako biologický druh nejsme příliš výjimeční. Se sobě příbuznými živočichy máme my, lidé více společného než rozdílného.

Naše těla mají podobné složení avyužívají výsledků stejných evolučních experimentů jako těla jiných organismů. Naše geny, tedy vlastně návody na výrobu těl zbílkovin adalších látek, jsou sgeny našich zvířecích příbuzných téměř shodné– liší se jen vdetailech.

Atotéž– ikdyž vtrochu menší míře– platí ipro naše chování. Itam užíváme zkušeností svých biologických předků. Ikdyž máme dar vědomí, možná (ale opravdu jen možná) jako jediný biologický druh na této planetě, aumíme myslet, většina našeho chování, ato zejména chování vpřímém ohrožení apři snaze zachovat kontinuitu života, je nevědomá, podobná chování jiných primátů, savců či obratlovců.

Imotor našeho života je založen na stejném principu. To, co nás motivuje kúsilí, je základní potřeba spokojenosti. Snažíme se dělat to, co je pro nás příjemné ve svých důsledcích, avyvarovat se chování snepříjemnými důsledky. Tím se učíme. Chování, které vyvolává následky, jež jsou pro nás příjemné, máme tendenci opakovat afixovat. Tímto způsobem se učíme například vztahům klidem ahodnotám.

Příklad

Pokud na někoho, kdo nám dělá potíže, fyzicky nebo symbolicky zaútočíme aon se vyleká austoupí, můžeme prožívat své vítězství jako příjemný pocit. Apříště se zřejmě oto víc budeme snažit vpřípadě konfliktu znovu útočit.

Je to přirozené, právě jsme pocítili apetenci, chuť hledat příjemné fyzické ipsychické stavy asetrvávat vnich. Apetence tedy působí setrvačně, vede knávykům. Kouzlo apetence je mocné ajeho vliv snese srovnání pouze svýznamem pocitů vsituacích opačných, tj. když následky chování jsou nepříjemné.

Takové chování máme tendenci spíše opouštět, nevyhledávat, vzdalovat se mu anahrazovat jej jiným. Cítíme opak apetence– averzi. Averze nás nutí naše chování přehodnocovat azdokonalovat. Působí tedy změnu, prostřednictvím hrozby nepříjemných pocitů narušuje naše přirozené setrvačné tendence.

Příklad

Pokud náš odvetný útok zpředcházejícího příkladu skončí nepříjemnými pocity na naší straně, pravděpodobně se příště pokusíme prosadit své zájmy jinak. Možná půjde jen opromyšlenější útok, ale zcela stejné chování to zřejmě nebude.

Potřeba prožívat příjemné pocity avyhýbat se pocitům nepříjemným je zcela primární. Je například silnější než všechny potřeby, které popsal Abraham H. Maslow ve své proslulé hierarchii potřeb. Pokusná zvířata dávají přednost přímému vyvolávání příjemných pocitů pomocí elektrod, zavedených do mozku, před jídlem, pitím ipářením.

Prožívání těchto pocitů tedy tvoří jakési podloží maslowovských ajiných potřeb, jak naznačuji na obrázku 1. Ovlivňuje všechny výše ležící potřeby od těch fyziologických, zajišťujících přežití (reprodukce, metabolismus), vprvním patře Maslowovy hierarchie potřeb až po potřeby sebeaktualizace (smysl života, transcendující užitečnost, osobní rozvoj) vpatře pátém.

Obrázek 1 Význam učení pro volbu způsobu uspokojování základních potřeb maslowovské hierarchie

(Inspirováno hierarchií potřeb Abrahama H. Maslowa, doplněno amodifikováno)

Ve své snaze prožívat příjemné avyhýbat se nepříjemnému se můžeme pochopitelně dostat do rozporu se svým okolím nebo se sebou samým. Můžeme narazit na podobné potřeby jiných lidí, limity našeho pracovního či životního prostředí, na konfliktní potřeby svého organismu nebo na rozpor mezi naším současným chováním ajeho budoucími důsledky.

Příklady

Můžeme například narazit na problém omezených zdrojů. Vpotřebě prožívat příjemné pocity můžeme spotřebovávat více zdrojů, než umíme obnovit. Tak si můžeme jako jednotlivci či rodiny půjčovat více peněz, než dokážeme splatit, aprožívat příjemné pocity za cenu dluhů ana úkor nepříjemných pocitů budoucích.

Něco podobného děláme jako biologický druh. Čerpáme ze svého prostředí více zdrojů, než dokáží přírodní procesy doplnit, aukládáme do něho více plynných, kapalných ipevných odpadů, než dokáže prostředí zpracovat tak, aby zůstalo vrovnováze.

Do rozporu se mohou dostat také různé složky naší osobnosti. Svědomí nám může říkat, že něco není eticky správné, kdežto pragmatická část naší osobnosti může zdůrazňovat, že je to výhodné, případně naše hravé, dobrodružné já může cítit, že život bez rizika by nebyl úplný. Sigmund Freud aEric Berne udělali zpodobných úvah model psychiky, předpokládající, že znás hovoří tu superego („rodič“), tu ego („dospělý“), tu id („dítě“).

Akonečně, velmi snadno se můžeme dostat do rozporu sjinými lidmi, pokud snimi například soutěžíme ozcela současné, ale omezené zdroje. Můžeme se například ucházet opracovní pozici, okterou stojí více zájemců, nebo ovítězství na olympiádě, okteré může stát také někdo jiný.

Takové situace vnímáme aprožíváme jako konfliktní. Každý znás se vnich chová vsouladu stím, jaké vzorce chování zdědil po svých předcích avybudoval ze zkušeností svého dosavadního života. Protože takové konfliktní situace bývají malými avelkými křižovatkami života, je velmi užitečné onich vědět co nejvíce.

1.1 Život systémů

Vše, co reálně existuje, má povahu systémů. Systémy mají pozoruhodnou vlastnost: kjejich popsání apochopení nestačí jen výčet jejich prvků nebo složek. Tím se liší od množin, kde výčet prvků kdefinici množiny plně stačí. To, co mají systémy navíc ve srovnání smnožinami, jsou vztahy mezi složkami (například mezi členy rodiny nebo fyzikálními veličinami).

Poznámka

Je zajímavé, že množiny, na rozdíl od systémů, existují jen imaginárně, jako teoretický konstrukt. Zato systémy mohou být imaginární, fyzicky neexistující (například vědecké teorie), stejně jako reálné (planety, atomy, organismy, ale také rodiny, týmy nebo firmy). Všechna reálná, fyzicky existující jsoucna mají povahu systémů – nemohou existovat mimo vztahy, tedy izolovaně.

Vztahy určují systém stejně jako jeho složky. Jsou stejně důležité. Živočich není nahodilým seskupením orgánů, tkání nebo buněk. Dýchá, žije nebo myslí, jen když jsou tyto buňky, tkáně aorgány určitým způsobem uspořádány apropojeny. Vztahy mezi nimi definují organismus stejně jako jeho složky.

Totéž platí pro ostatní systémy. Tým není jen množinou svých členů. Je skupinou lidí se specifickými vztahy. Ve fotbalovém týmu někdo chytá vbrance aněkdo střílí góly. Aněkdo jiný brání soupeřům střílet branky adalší zase přihrává, aby střelci mohli skórovat.

Ale ani kámen není žádnou množinou. Horniny mají své složky– nerosty– určitým způsobem uspořádány. Mluvíme ojejich strukturách atexturách. Určitou stavbu– tedy vztahy mezi složkami– ovšem mají ity nerosty.

Systémy se mezi sebou liší vztahem kpohybu arovnováze. Rovnováha je stav systému, ve kterém je výslednice všech působení vsystému nulová. Lidsky řečeno, nic se neděje. Mnohé neživé systémy (například právě horniny) jsou schopné navenek dlouhodobě setrvávat vrovnováze (ikdyž jen díky tomu, že vjejich nitru probíhá neustálý pohyb částic). Jiné neživé systémy se ipři pohledu zvenčí neustále mění– například atmosféra Země, jež však naštěstí také osciluje kolem určitého rovnovážného stavu.

Pro živé systémy je kmitání kolem rovnováhy přímo charakteristické. Veličiny vnašem těle stále oscilují. Neustále se mění náš krevní tlak, obsah cukru vkrvi, míra únavy, pocit sytosti– to vše kolísá kolem nějakého průměrného stavu.

Velká výchylka (například velký pokles tlaku způsobený masivním krvácením) by znamenala naši smrt. Některé hodnoty se ovšem mění systematicky, nevratně, ajejich změny vymezují náš vývoj, ontogenezi našeho konkrétního organismu, naši cestu od početí ke smrti.

Pokud systémy obsahují mechanismy, které jim znemožňují vychýlit se mimo meze, jež umožňují jejich existenci, jsou stabilní. Stabilita je tedy schopnost systémů udržovat rovnováhu (resistence), vracet se do ní (resilience) nebo se měnit asystematicky posunovat rovnováhu, aniž by byla ohrožena existence systému (vývoj).

Rovnováha je tedy stav systému, stabilita jeho schopnost být blízko rovnováze. Rovnováha je vreálném světě imaginární pojem. Vněkterých měřítcích to může vypadat, že se nic neděje, že některé systémy jsou vdokonalé rovnováze, ale to je jen zdání. Ve skutečnosti se každé reálné jsoucno mění avyvíjí. To platí nejen pro živé systémy, ale ipro kameny (diamanty tedy nejsou ani zdaleka věčné), pro naši planetu, pro náš vesmír.

Změna je tedy vlastností existence. To, co se ozměnu zasluhuje, jsou odchylky systémů od rovnováhy nebo stability. Tyto odchylky vznikají působením konfliktů. Konflikt je klíčovou charakteristikou reálného jsoucna. Jde ofaktor, který přináší do systémů nerovnováhu či nestabilitu.

Poznámka

Konflikty bývají vliteratuře občas definovány jako „střet něčeho sněčím“. To je dobrý popis konfliktu, ale jako definice má velký háček, protože jde spíše opřeklad (flictus je latinský výraz pro střet či srážku, „definice“ tedy říká, že „střet je střet něčeho sněčím“, zpohledu logiky je tautologií atrochu se podobá cimrmanovskému absolutnímu rýmu). Jiné definice svazují konflikty jen se světem lidí, což je sice praktické, ale připravuje nás to osouvislosti ačást metodické inspirace.

1.2 Motor vývoje

Okonfliktech tedy můžeme říci, že jsou neodstranitelnou charakteristikou bytí. Tím, že porušují rovnováhu nebo stabilitu, konflikty systémy dynamizují aumožňují jejich pohyb avývoj. Bez konfliktů by nebylo vývoje, protože vývoj probíhá jen díky konfliktům.

Konflikty jsou tedy palivem do motoru vývoje. Vlastním motorem vývoje je potom řešení konfliktů. Pokud systém umí své konflikty zvládat nebo dokonce využívat ke svému vývoji, má budoucnost. Pokud stím má problémy, je ohrožen (viz také kapitola 2.1).

Využívání konfliktů kpodpoře vývoje je běžné vpřírodních podmínkách ivlidské společnosti. Moderní demokratické systémy například vkládají do svých ústav konflikt mezi zákonodárnou, výkonnou asoudní mocí. Je-li vliv těchto sil srovnatelný, zajišťuje stabilitu aumožňuje správě společnosti vyvíjet se právě vkonfliktech mezi nimi.

Snad zvýše uvedeného vyplývá, že je účelné zkonfliktů sejmout masky padouchů, kteří nám pouze komplikují život. Je třeba vnímat, že mnohé konflikty jsou životodárné, že se díky nim můžeme mnohému naučit ahodně získat.

Tato myšlenka je také vyústěním pozitivního přístupu ke konfliktům mezi lidmi (obrázek2), který je vzásadě nezbytný proto, abychom uspěli vdisciplínách, jako jsou mediace nebo facilitace. Bez přijetí konfliktů mezi běžné charakteristiky našeho života, jež mohou být stejně příznivé jako pustošivé, nemůžeme při jejich řešení ani pomáhat, ani být úspěšní. Obrázek 2 jsem upravil podle vzoru ze své starší knížky Synergický management (Argo, 2000, str. 267), vníž je také možné najít další podrobnosti.

Obrázek 2 Pozitivní přístup ke konfliktům

Otom, zda bude konflikt vdané situaci prospěšný nebo škodlivý, rozhoduje kontext, tedy jeviště, na kterém se konflikt odehrává, ataké percepce konfliktu, tedy přístup hlavních protagonistů kněmu. Proto jsou klíčové zásady pozitivního přístupu ke konfliktům tolik důležité.

Úvaha, na které je pozitivní přístup ke konfliktům založen, začíná ulidských práv. Jedno ze zcela zásadních práv je jistě právo samostatně aoriginálně myslet avytvářet aosvojovat si vlastní názory. Toto právo, právo na názor, nám nelze odcizit, může je omezit nebo odejmout jen nemoc, úraz nebo smrt.

Právo myslet si své umožňuje důstojný niterný život, ale pro tak společenského živočicha, jakým je člověk, kúplné spokojenosti nemůže stačit. Jsme zvyklí své myšlenky anázory sdělovat druhým, sdílet je snimi. Říkat, co si myslíme, je také základním právem.

Je-li tato svoboda slova omezována, bývá to známkou potíží ve společnosti. Čím vyšší je příkon myšlenek do společnosti, tím větší je její myšlenkové bohatství. Pochopitelně to znamená, že budou šířeny imyšlenky krajně pochybné, nepravdivé, neužitečné, nezajímavé, mylné aškodlivé. Otom, že konkrétní myšlenky takové jsou, by však neměl rozhodovat žádný cenzor nebo úředník ave zdravé společnosti dokonce ani soudy azákony.

Není-li společnost nemocná, nemusí proti špatným myšlenkám bojovat násilím. Již celá tři desetiletí při každé vhodné inevhodné příležitosti opakuji svůj názor, že špatná myšlenka by měla živořit na okraji zájmu společnosti nikoliv proto, že je zakazovaná, ale proto, že je špatná.

Říkal jsem to vosmdesátých letech minulého století, kdy to bylo nanejvýš palčivé aaktuální, říkám to idnes, kdy– přes naprostou neporovnatelnost situace tehdy anyní– stále ještě existují slova, za jejichž vyřčení můžeme jít do vězení. Otcem je mi vtomto Voltaire se svou slavnou větou oboji za právo oponentů říkat to, sčím on nesouhlasí.

Lidé se liší, lišit se tedy logicky mohou jejich názory aslova. Tyto odlišnosti, vsouznění sVoltairem, bychom měli respektovat. Nemá smysl je potírat, zesměšňovat, adokonce ani ignorovat. Je třeba jim naslouchat, tolerovat je apřemýšlet onich.

Odlišnosti jsou tedy legitimní aprospěšné. Díky nim se tříbí arozvíjí názory. Nikoliv stejné, ale odlišné názory katalyzují vznik nových nápadů ařešení. Bez odlišností by vyschl pramen lidské invence avývojových změn. Tolerance odlišností je– po právu myslet asvobodě slova– třetím pilířem pozitivního přístupu ke konfliktům.

Jsou-li názorové odlišnosti– stejně jako třeba rozdílné zájmy– přirozené alegitimní, jsou zřejmě přirozené alegitimní ikonflikty mezi lidmi. Ty vznikají právě při střetu odlišností. Jak víme, narušují rovnováhu apodmiňují vývoj. Konflikty je tedy žádoucí tolerovat úplně stejně jako odlišnosti.

Je tedy smysluprázdné snažit se konfliktů zbavit. Pokoušet se je odstranit znašich životů. Ony kněmu patří jako kvodníkovi červené boty nebo vykotlaná vrba. Konflikt, který ignorujeme, se spontánně vyřeší jen málokdy. Většinou vústraní vykvasí vkonflikt větší, záludnější aničivější. Není-li tedy možné konflikty odstraňovat anení-li rozumné je přehlížet, zbývá nám především třetí možnost– snaha účinně je řešit.

Včasné řešení konfliktů je prevencí jejich neřízeného rozvoje. Konflikt mezi lidmi nebo lidskými skupinami, který se mohl dlouhou dobu rozvíjet bez snahy orozumné řešení, se často rozvine do fází apodob, které nahrávají řešením násilným.

Protože je legitimní originálně myslet, musíme připustit, že každé řešení je teoreticky přípustné. Každý způsob akaždý výsledek řešení je tedy myslitelný avyslovitelný amá smysl oněm uvažovat. Nic nelze vyloučit, aniž by to bylo zváženo. Úvahy, která řešení jsou nejen myslitelná, ale iuskutečnitelná, jsou podloženější, vybíráme-li zrozsáhlejšího souboru možností.

Je tedy zřejmé, že při řešení konfliktů je důležitý také rozdíl mezi myšlenkou ačinem. Zatímco myšlenkám anázorům by nemělo být bráněno, činům být bráněno za určitých okolností může– zejména když se dotýkají práv jiných účastníků konfliktu nebo přímo nezúčastněných osob či skupin („třetích stran“).

Chceme-li tedy zachovat etickou čistotu svého počínání, pak hranici mezi myšlenkou ačinem smíme reálně překročit jen vpřípadě takových řešení, jež neobsahují násilí vůči některým stranám konfliktu nebo vůči stranám „třetím“. Nenásilí je izákladním principem mediace. Obvykle považujeme za přijatelná taková řešení, která neodporují následujícím dvěma podmínkám.

Především: způsob řešení nesmí být násilný. Kvýsledku je třeba dojít mírumilovnou cestou. Adále: ani řešení samo, tedy výsledek procesu řešení, nesmí být násilné anesmí poškozovat nikoho, kdo se řešení neúčastnil.

Vylučujeme násilí vjakékoliv formě, tedy například násilí fyzické ipsychické. Důvody jsou nejen etické, ale iryze pragmatické. Jak ukáži dále, násilná řešení často obsahují zárodky budoucích konfliktů, anejsou proto stabilní, „trvale udržitelná“.

1.3 Věci avztahy

Konflikty, definované zde uvedeným způsobem, se vyskytují vnejrůznějších systémech. Zpohledu lidí je užitečné rozlišovat několik typů konfliktů právě podle prostředí, ve kterém působí (tabulka 1). Středem pozornosti je vtéto typologii míra, do jaké se konflikty vztahují klidem.

Extrapersonální konflikty se vyskytují mimo svět lidí. Ikdyž lidé často závisí na jejich existenci, průběhu avýsledku, nejsou jejich přímými účastníky. Typickým extrapersonálním konfliktem je zápas odstředivé agravitační síly při otáčení galaxií, hvězd aplanet, miliardy let trvající měření dvou sil, formujících velké tvary zemského povrchu, tedy sil „tvořivých“ (řekněme „horotvorných“) azahlazujících (eroze vzniklých tvarů exogenními činiteli), nebo každý konflikt konkurujících si rostlin či živočichů ostanoviště či výživu vrámci úsilí ovlastní přežití.

Intrapersonální konflikty se odehrávají uvnitř lidského nitra. Zpravidla jimi nerozumíme záležitosti fyziologické, díky nimž běží tělesné pochody, ale spíše psychologické konflikty typu boje pragmatismu se svědomím, pohodlnosti sambicemi, podvodu spoctivostí, rozumu svírou nebo věrnosti svěrolomností.

Tabulka 1 Typy konfliktů

Počet zúčastněných osob

Typ konfliktu

0

extrapersonální

1

intrapersonální

více než 1

interpersonální

Interpersonální konflikty jsou bezprostředním předmětem zájmu mediace amediátorů. Odehrávají se mezi jednotlivými lidmi, mezi skupinami lidí nebo mezi jednotlivci askupinami vsystémech typu rodin, týmů, firem, komunit, států atrhů. Rozvodové spory, sousedské sváry, spory mezi podnikateli aekologickými aktivisty, obchodní aspotřebitelské spory nebo válečné konflikty, to vše jsou příklady interpersonálních konfliktů.

Mezi interpersonálními konflikty můžeme najít dva typy, které se jeví jako do jisté míry opačné (obrázek 3). Oba porušují rovnováhu nebo dokonce istabilitu, třebaže každý trochu jinak. Odlišují se však především způsobem, jakým knim lidé– zejména jejich přímí účastníci– přistupují.

Prvním typem interpersonálních konfliktů jsou spory. Pro spory je typické, že do nich účastníci vstupují scílem prosadit určité řešení. Mají představu, jak by řešení sporu mělo dopadnout, zpravidla představu, jež je pro ně výhodná nebo alespoň zdánlivě výhodná, ausilují oto, aby se tato preferovaná představa ořešení uskutečnila.

Typickým příkladem takového interpersonálního konfliktu je smlouvání oceně. Na obou stranách sporu existuje představa nějakého limitu, kterého je třeba dosáhnout (maximální uhrazené ceny nebo minimální stržené ceny), aúčastníci sporu se snaží dosáhnout preferovaného řešení– sjednat dostatečně výhodnou cenu, tj. cenu limitní nebo ještě výhodnější.

Protože je řešení vpřípadě sporů prosazováno, jsou typickým souputníkem sporů emoce. Spory mají emotivní složku, účastníci vkládají do procesu hledání dohody skutečné nebo předstírané emoce, atím hledání dohody znesnadňují.

Spory však nejsou jediným faktorem, který vnáší do systémů, (spolu)tvořených lidmi nerovnováhu nebo nestabilitu. Umí to iproblémy, druhý typ interpersonálních konfliktů. Problémy jsou takové konflikty, do kterých jdou účastníci scílem najít dobré řešení. Neprosazují tedy své, ale hledají uspokojivé řešení.

Problémem může být například rozsah solidarity úspěšných sneúspěšnými ve společnosti. Věcně je to zřejmé– neúspěšní nemohou zůstat bez podpory ašance. Důvody jsou etické ipragmatické (kdo nedostane, má tendenci si brát). Neúspěšným však nelze dát tolik, aby to ty úspěšné odrazovalo od vytváření hodnot aje samotné stimulovalo kživotu ze sociálních ajiných dávek.

Tento problém je zcela racionální aje možné jej zcela racionálně řešit. Primárně neobsahuje emoce, lze spočítat nějaké optimální hodnoty apojmenovat faktory, jež je ovlivňují. Přesně takové jsou problémy. Neobsahují emoce, dokud je tam lidé nedodají. Vtomto případě problém emoce přímo přitahuje, protože zde existují skupiny lidí, vjejichž krátkodobém zájmu je solidarita co nejvyšší nebo co nejnižší.

Obrázek 3 Typy interpersonálních konfliktů

a– spor, b– problém, c– čistý spor

Je tedy zřejmé, že problémy mohou personifikací přerůst ve spory. Podobně se ovšem můžeme snažit spory depersonifikovat ařešit je jako problémy. Depersonifikovat spory vproblémy vyřešením emocí podle schématu

problém = spor– emoce

je jednou zklíčových taktik, kterou používáme při mediaci. Proto při mediaci racionalizujeme postoje sporných stran (viz také kapitola 2.2).

Poznámka

Depersonifikaci si nelze naivně představovat jako úplné vymizení emocí zkonfliktu. Spíše jde ozměnu přístupu kemocím, ojejich tematizaci, aoobnažení věcného jádra sporu. Emoční avěcný obsah konfliktu jsou vzájemně provázány aemoce také mohou být, jak ukáži vzápětí, podstatou konfliktu.

Někdy po depersonifikaci zjistíme, že řešený konflikt byl „čistým sporem“, tj. že neměl žádné racionální jádro abyl tvořen jen emocionálním obalem. Zdánlivě neobsahoval žádnou „věc“, již by bylo možné řešit. Pro takový spor jsou potom „věcí“ zpravidla vztahy nebo komunikace mezi lidmi. Řešíme vztahové disfunkce nebo komunikační poruchy.

Poznámka

1.4 Zvládání sporů aproblémů

Obrázek 4 Metodické menu zvládání konfliktů

Poznámka

Příklad

1.5 Vývoj interpersonálního konfliktu

Příklad

Poznámka