Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Lea Takács, PhDr. Daniela Sobotková, CSc.,
prof. PhDr. Lenka Šulová, CSc. – editorky

Psychologie v perinatální péči
Praktické otázky a náročné situace

Autorský kolektiv:
Mgr. Klára Borůvková, PhDr. Jaroslava Dittrichová, CSc., MUDr. Petra
Hanulíková, doc. PhDr. Zuzana Havrdová, CSc., PhDr. Simona Hoskovcová, Ph.D.,
PhDr. Markéta Hrdličková, Ph.D., Mgr. Zuzana Hrušková, PhDr. Alena Javůrková, Ph.D.,
JUDr. Helena Krejčíková, Ph.D., doc. MUDr. Pavel Mohr, Ph.D., PhDr. Marie Pečená,
MUDr. Eva Procházková, PhDr. Jaroslava Raudenská, Ph.D., prof. MUDr. Aleš Roztočil, CSc.,
PhDr. Daniela Sobotková, CSc., PhDr. Iva Štětovská, Ph.D., Mgr. Lea Takács,
MUDr. Blanka Vavřinková, CSc.

Recenze:
MUDr. PhDr. Pavel Čepický, CSc.
MUDr. Radovan Hrubý, Ph.D.
Mgr. Zuzana Masopustová, Ph.D.
doc. MUDr. Martin Procházka, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Photo © allphoto, 2015

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5837. publikaci

Obrázek 2.2 nakreslila dle podkladů autorů Jana Nejtková
Sazba a zlom Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 208
Vydání první, Praha 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Dílo bylo vytvořeno v rámci grantového projektu č. 316111 s názvem „Psychosociální klima porodnice očima rodičky – teorie a diagnostika“ řešeného na Univerzitě Karlově v Praze, Filozofické fakultě, s finanční podporou Grantové agentury Univerzity Karlovy.

Tato kniha vznikla v rámci Programu rozvoje vědních oblastí na Univerzitě Karlově č. P07 Psychosociální aspekty kvality života, podprogram Psychologické a sociální aspekty utváření životních drah, životních stylů a kvality života – determinanty a perspektivy.

© Univerzita Karlova v Praze, Filozofická fakulta, 2015

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění ale nevyplývají pro autory ani pro nakladatelství žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-9716-8 (ePub)
ISBN 978-80-247-9715-1 (pdf)
ISBN 978-80-247-5127-6 (print)

Seznam autorů

Editoři:

Mgr. Lea Takács

Katedra psychologie, Filozofická fakulta Univerzity Karlovy v Praze

PhDr. Daniela Sobotková, CSc.

Pracovní skupina pro raný vývoj dětí při Českomoravské psychologické společnosti, Praha

prof. PhDr. Lenka Šulová, CSc.

Katedra psychologie, Filozofická fakulta Univerzity Karlovy v Praze

Autorský kolektiv:

Mgr. Klára Borůvková

Ambulance klinické psychologie pro děti a dospělé, Trutnov

PhDr. Jaroslava Dittrichová, CSc.

Pracovní skupina pro raný vývoj dětí při Českomoravské psychologické společnosti, Praha

MUDr. Petra Hanulíková

2. lékařská fakulta Univerzity Karlovy v Praze

Fakultní nemocnice v Motole, Gynekologicko-porodnická klinika

doc. PhDr. Zuzana Havrdová, CSc.

Katedra řízení a supervize v sociálních a zdravotnických organizacích, Fakulta humanitních studií Univerzity Karlovy v Praze

PhDr. Simona Hoskovcová, Ph.D.

Katedra psychologie, Filozofická fakulta Univerzity Karlovy v Praze

PhDr. Markéta Hrdličková, Ph.D.

Dětské centrum při Thomayerově nemocnici, Praha

Mgr. Zuzana Hrušková

Psychosomatická klinika, Praha

Dlouhá cesta, z.s., Praha

PhDr. Alena Javůrková, Ph.D.

2. lékařská fakulta Univerzity Karlovy v Praze

Fakultní nemocnice v Motole, Oddělení klinické psychologie

JUDr. Helena Krejčíková, Ph.D.

Centrum zdravotnického práva, Právnická fakulta Univerzity Karlovy v Praze

doc. MUDr. Pavel Mohr, Ph.D.

Národní ústav duševního zdraví, Klecany

3. lékařská fakulta Univerzity Karlovy v Praze

PhDr. Marie Pečená

Ambulance klinické psychologie, Praha

MUDr. Eva Procházková

1. lékařská fakulta Univerzity Karlovy v Praze

Všeobecná fakultní nemocnice, Gynekologicko-porodnická klinika

PhDr. Jaroslava Raudenská, Ph.D.

2. lékařská fakulta Univerzity Karlovy v Praze

Fakultní nemocnice v Motole, Oddělení klinické psychologie

prof. MUDr. Aleš Roztočil, CSc.

Nemocnice Jihlava, Gynekologicko-porodnické oddělení

PhDr. Daniela Sobotková, CSc.

Pracovní skupina pro raný vývoj dětí při Českomoravské psychologické společnosti, Praha

PhDr. Iva Štětovská, Ph.D.

Katedra psychologie, Filozofická fakulta Univerzity Karlovy v Praze

Mgr. Lea Takács

Katedra psychologie, Filozofická fakulta Univerzity Karlovy v Praze

MUDr. Blanka Vavřinková, CSc.

První česká lékařská společnost, s.r.o., Praha

Seznam zkratek

BAP – bipolární afektivní porucha

BFH – Baby Friendly Hospital

CNS – centrální nervový systém

cPVL – cystická periventrikulární leukomalacie

COPE – Creating Opportunities for Parent Empowerment

CTG – kardiotokografie

DC – dětské centrum

DMO – dětská mozková obrna

ECT – elektrokonvulzivní terapie

EEG – elektroencefalografie

EFCNI – European Foundation for the Care of Newborn Infants

EMG – elektromyografie

EOG – elektrookulografie

EPDS – Edinburgh Postnatal Depression Scale (Edinburská škála postnatální deprese)

GAD – Generalized Anxiety Disorder (generalizovaná úzkostná porucha)

GIT – gastrointestinální trakt

HIV – virus lidské imunodeficience

IPB – Index přítomné bolesti

JIRPN – jednotka intenzivní a resuscitační péče pro novorozence

KBT – kognitivně-behaviorální terapie

KÚ – kojenecký ústav s dětským domovem pro děti do 3 let

MPQ – McGill Pain Questionnaire (dotazník bolesti McGillovy univerzity)

NAPI – Neurobehavioral Assessment of the Preterm Infant

NAS – neonatal abstinence syndrom (abstinenční syndrom novorozence)

NNS – nenutritivní sání

NIDCAP – Newborn Individualized Developmental Care Assessment Program

OCD – Obsessive-Compulsive Disorder (obsedantně-kompulzivní porucha)

PBIS – Present Behavioral Intensity Scale

PCP – fenylcyklidin

PCR – polymerázová řetězová reakce

PDSS – Postpartum Depression Screening Scale (Screeningová škála poporodní deprese)

PTSD – Posttraumatic Stress Disorder (posttraumatická stresová porucha)

RT – respirační trakt

SC – sectio caesarea (císařský řez, sekce)

SF-MPQ – krátká forma MPQ

SNRI – antidepresiva se zpětným vychytáváním serotoninu a noradrenalinu

SSRI – antidepresiva se zpětným vychytáváním serotoninu

STAI – State-Trait Anxiety Inventory (Dotazník stavu a rysu úzkosti)

STAXI – State-Trait Anger Expression Inventory (Dotazník stavu a rysu zlosti)

STD – Sexually Transmitted Diseases (sexuálně přenosné nemoci)

STDI – State-Trait Depression Inventory (Dotazník stavu a rysu deprese)

VAS – Visual Analogue Scale (Vizuální analogová škála)

VP – vývojová péče

W-DEQ – Wijma Delivery Expectancy/Experience Questionnaire

Předmluva

Táto kniha je dielom významných autorov, odborníkov ako teoretických, tak aj klinických disciplín. Svojím spôsobom nadväzuje na predchádzajúce mimoriadne významné dielo „Perinatální neuropsychická morbidita dítěte“ pod redakčným vedením prof. MUDr. Zdenka Štemberu, DrSc., PhDr. Jaroslavy Dittrichovej, CSc., a PhDr. Daniely Sobotkovej, CSc., z ktorých posledné dve menované prispeli aj k tejto aktuálnej knihe.

Kniha prináša dôležitý interdisciplinárny pohľad na komplexnú problematiku tehotenstva, pôrodu a perinatálnej starostlivosti so špeciálnym zreteľom na užšie psychologicko-medicínske, ale aj širšie spoločenské aspekty. Vzhľadom na unikátne biologické, medicínske, psychologické aj sociálne charakteristiky tohto obdobia, ktoré predstavuje v mnohých ohľadoch kritické obdobie v živote matky aj jej dieťaťa, sa autori systematicky zaoberajú identifikovaním interakcií rôznorodých faktorov v perinatálnej psychológii a medicíne. Osobitný dôraz kladú na dôležité psychologické faktory a mechanizmy a individuálne psychické prežívanie tehotnej ženy – matky, ktoré patria k najdôležitejším determinantom tejto špecifickej situácie v klinickej praxi. Systematicky vysvetľujú dôležitosť psychologických premenných, ktoré je potrebné chápať ako faktory zásadného významu a prijímať ich ako samozrejmú súčasť modernej koncepcie komplexnej perinatálnej starostlivosti. Okrem aktuálneho prehľadu poznatkov v tejto oblasti sú cenným prínosom aj príklady z klinickej praxe, rovnako tak aj praktické rady a odporúčania pre správnu klinickú prax.

Nechcel by som komentovať jednotlivé kapitoly, pretože táto kniha má hovoriť sama za seba. Je to dielo veľmi vzácne, obohacujúce znalosti a knižnice nielen odborníkov, ale aj vzdelanej laickej verejnosti. Je to dielo s vysoko informačným charakterom. Veľmi silnou stránkou je interdisciplinárna škála odborníkov od psychológov cez psychiatrov, pôrodníkov, neonatológov a právnikov, ktorí sa zaoberajú komplexnou perinatálnou problematikou. Táto v sebe zahrňuje prenatálne, natálne aj postnatálne obdobie, ktoré sa od seba nedajú oddeliť.

Prenatálna a perinatálna psychológia a medicína je relatívne nový interdisciplinárny vedecký odbor, ktorý sa snaží o integráciu rôznych disciplín a smerov zaoberajúcich sa základnými otázkami života a jeho poruchami. Dôležité je zdôraznenie interdisciplinárneho charakteru, ktorý umožňuje, že rôzne vedecké odbory ako medicína, psychológia, antropológia, etológia, sociológia, filozofia a iné, sa stretávajú, nachádzajú spoločný jazyk a prechádzajú procesom vzájomného plodného a kreatívneho ovplyvňovania.

Prenatálna a perinatálna psychológia a medicína môže súčasne slúžiť ako „psychosomatický“ model zdôrazňujúci nedeliteľnosť „psychologických“ a „somatických“ procesov v nedeliteľnom kontinuu ľudského života od jeho prvých začiatkov a nedeliteľnosť vývoja všetkých funkcií centrálneho nervového systému a imunologických a neuroendokrinných procesov.

Je všeobecne akceptované, že podnety, podmienky a okolnosti, ktorým bol ľudský jedinec vystavený v kritickom prenatálnom a perinatálnom období, ako aj v období včasného detstva predstavujú z hľadiska vývoja „kritické časové okno“, v priebehu ktorého dochádza k základnej organizácii mozgových systémov, kľúčovým neuronálnym koordináciám a neurovývojovým procesom, ktoré sa vyznačujú dlhodobým až celoživotným ovplyvnením správania, osobnosti a adaptačných procesov človeka.

Ďalšie dôležité poznatky a prísľuby prináša výskum v oblasti vzťahovej väzby, ktorá vzniká už v prenatálnom období a pokračuje aj v období po narodení dieťaťa. Je známe, že aj v priebehu vytvárania tohto vzťahu, vrátane prenatálneho obdobia života, dochádza k mimoriadne dôležitým reguláciám, ktoré ďalej modulujú neurobehaviorálne stratégie, adaptačné mechanizmy a osobnostné charakteristiky jedinca.

Prenatálna fáza života tak predstavuje unikátnu a neopakovateľnú možnosť primárnej prevencie psychických, emocionálnych, fyzických a sociálnych porúch v ďalšom živote. V tomto štádiu môžeme rozvinúť preventívne postupy k zníženiu prenatálnej, perinatálnej a postnatálnej chorobnosti, predčasného pôrodu a v konečnom dôsledku aj perinatálnej úmrtnosti. Primárna prevencia začína hlbokým rešpektom pre prenatálne dieťa v jeho prvej ekologickej pozícii v maternici a rešpektom pre matku aj pre dieťa pri pôrode, ktoré by sa malo privítať s veľkou dôstojnosťou ako rovnocenný partner v spoločnosti.

Záverom chcem povedať, že predložená kniha „Psychologie v perinatální péči“ má univerzálne hodnoty a zaslúži si byť preložená aj do iných jazykov. Táto publikácia je vzácnym skvostom do klenotnice odbornej literatúry a patrí do každej knižnice vedeckých inštitúcií ako aj klinických pracovísk a pedagogicko-sociálnych zariadení, ale nájde si svojich vďačných záujemcov aj vo vzdelanej laickej verejnosti. Je knihou pre inteligentného čitateľa. Veľmi úprimne odporúčam túto knihu všetkým, ktorí sa zaoberajú prenatálnou a perinatálnou problematikou a rovnako aj rodičom. Prajme jej šťastnú cestu do života a nech poskytne okrem odborných poznatkov aj veľa kreatívnych podnetov a radosti.

Dr.h.c. mult. prof. Peter G. Fedor-Freybergh, MD, PhD.

gynekológ a pôrodník, psychiater a detský psychiater

riaditeľ Ústavu pre prenatálnu a perinatálnu psychológiu, medicínu

a integrované neurovedy, Vysoká škola sv. Alžbety v Bratislave

šéfredaktor, Neuroendocrinology Letters, including neuroscience,

neurophysiology, neuropsychopharmacology, psychoneuroimmunology,

reproductive medicine, chronobiology and human ethology

šéfredaktor, Biogenic Amines – International

Journal of Stress and Neuroprotection

šéfredaktor, Activitas Nervosa Superior Rediviva –

International Journal for Integrated Neurosciences

zakladateľ a šéfredaktor, International Journal of Prenatal

and Perinatal Psychology and Medicine

Úvod

Naším cílem bylo napsat knihu, která by poukázala na důležitost psychologické problematiky v široké oblasti perinatální péče a zároveň by zdravotníkům působícím v tomto oboru sloužila jako praktický „pomocník“ v náročných situacích. Při výběru témat jsme se proto zaměřili na problematické a krizové situace, mezi něž patří například operační porod, porod drogově závislé rodičky, poporodní psychické poruchy u matek, narození nemocného či nedonošeného dítěte či krajní situace perinatální ztráty. Snažili jsme se přitom sledovat perspektivu všech aktérů perinatální situace; zájem je zacílen nejen na jedinečnou situaci rodičky a jejího dítěte, ale též na ošetřující personál. Knihu jsme navíc koncipovali tak, aby se nesoustředila jen na průběh náročných situací samotných, nýbrž i na to, jak se mohou zdravotníci vyrovnávat se stresem, který jim tyto situace přinášejí, či jak mu mohou – v lepším případě – předcházet. Zařadili jsme i kapitolu o právních otázkách, neboť znalost práv obou stran (rodiček i zdravotníků) je důležitá nejen pro vlastní právní ochranu všech zúčastněných, ale i pro vzájemnou respektující komunikaci.

Kniha je společným dílem autorů z různých oborů (psychologie, medicíny, práva), kteří se na poli perinatální péče setkávají nebo by se zde setkávat měli. Právě interdisciplinární složení autorského týmu je výzvou jak pro jednotlivé autory, tak i pro čtenáře, kteří někdy mohou být uzavřeni v rámci svého profesního vzdělání a konkrétních profesních nároků. Při mezioborové spolupráci může docházet jak ke vzájemnému obohacování, tak také ke konfrontacím, vzájemnému neporozumění či zklamávání. Přes toto riziko předkládáme čtenáři interdisciplinární pohled na problematiku péče o těhotné a rodící ženy, ženy po porodu a jejich novorozené děti a věříme, že se tato kniha může stát užitečnou pomůckou pro všechny odborníky, kteří se na této péči podílejí – gynekology, porodníky, porodní asistentky, neonatology, zdravotní sestry a další. Domníváme se, že bude přínosem také pro psychology, psychiatry či další odborníky se zájmem o perinatální péči a že může být rovněž cenným zdrojem informací pro nastávající rodiče.

Jsme si vědomi toho, že některá z doporučení prezentovaných v této knize jsou ve stávajícím systému poskytování zdravotnické péče proveditelná jen obtížně, resp. že by jejich uvedení do praxe vyžadovalo zlepšení podmínek, za nichž zdravotníci péči těhotným, rodičkám, ženám v šestinedělí a jejich dětem poskytují; zmiňme například problém nedostatku času a financí pro zavedení pravidelných supervizí. Těmto tématům ponecháváme v knize prostor navzdory tomu, že se tak vystavujeme výtce jisté „odtrženosti od reality“. Máme však za to, že jde o důležité otázky, jejichž řešení by mohlo přispět ke zvýšení kvality perinatální péče, a že je proto potřebné, aby postupně vešly ve známost jak u samotných zdravotníků a dalších odborníků, kteří na této péči participují, tak i u osob, které se podílejí na vytváření koncepce zdravotní politiky.

Rádi bychom na tomto místě poděkovali všem recenzentům této knihy, MUDr. PhDr. Pavlu Čepickému, CSc., MUDr. Radovanu Hrubému, Ph.D., Mgr. Zuzaně Masopustové, Ph.D., a doc. MUDr. Martinu Procházkovi, Ph.D., za jejich cenné připomínky. Velký dík patří dále MUDr. Magdaleně Chvílové Weberové za doplňující informace a poskytnutí dvou fotografií a prof. MUDr. Zdeňku Štemberovi, DrSc., za jeho odborné připomínky. Děkujeme i porodním asistentkám Marii Vnoučkové a Jitce Vařákové, že věnovaly svůj čas přečtení rukopisu a obohatily nás o své názory. V neposlední řadě děkujeme prof. Peterovi G. Fedor-Freyberghovi, MD, Ph.D., Dr.h.c. mult., který stál u zrodu prenatální a perinatální psychologie a medicíny, za jeho ochotu napsat k této knize předmluvu.

Lea Takács, Daniela Sobotková, Lenka Šulová

Praha, listopad 2014

1 Komunikace vperinatální péči

Lea Takács, Marie Pečená

Dobrá komunikace srodičkou je klíčovým momentem pro navázání vztahu důvěry adalší bezproblémovou spolupráci. Vhodnou komunikací lze urodičky anedělky snížit úzkost astres apřispět kpozitivnějšímu prožívání porodu apoporodního období akvětší pacientské spokojenosti. Schopnost podat včas avhodným způsobem důležitou informaci či projevit podporu vokamžiku, kdy to žena potřebuje, často rozhodne ocelkovém hodnocení perinatální péče. Dobrá komunikace je zároveň nejefektivnější prevencí případných stížností či žalob, které jsou voboru porodnictví častější než vjiných specializacích, neboť porod aobdobí šestinedělí mají jakožto emočně náročné situace mimořádný potenciál pro vznik pocitů nespokojenosti azklamání (Knowles, 2007). Stížnosti na skutečná či domnělá medicínská pochybení bývají často zástupné amnohdy se za nimi skrývají problémy psychologické, především neuspokojivé interakce rodičky, případně jejích rodinných příslušníků, se zdravotníky.

Cílem této kapitoly je shrnout hlavní předpoklady acharakteristiky efektivní komunikace mezi zdravotníkem arodičkou, upozornit na nejčastější chyby, které komunikaci narušují či znemožňují, nastínit, jak lze prostřednictvím vhodné komunikace urodičky rozptýlit strach, stres či hněv, popsat pravidla pro sdělování špatných zpráv aformulovat doporučení pro zvládání nejčastějších problematických situací.

1.1 Rodička azdravotník– dvě odlišné perspektivy avýchodiska

Ačkoli jde zdravotníkům irodičkám ostejnou věc, totiž oto, aby porod proběhl co nejlépe amatka isdítětem byly zdrávy, jejich situace je odlišná – vporodnici zastávají rozdílné sociální role ajejich vzájemný vztah má pro každého znich jiný význam ajinou hodnotu. Zdravotník je profesionál, který chce vprvní řadě dobře odvést svou práci, aikdyž se snaží rodící ženě porozumět avžít se do jejích pocitů, nebývá na jejím osudu emočně angažován. Jakkoli se postavení rodičky vsystému porodnické péče pozvolna posiluje, asymetrie ve vztahu rodička–zdravotník je ve své podstatě nezrušitelná. Zdravotník je vporodnici na své, „domácí“ půdě, je to on, kdo poskytuje pomoc akdo nese odpovědnost za rozhodnutí vpřípadě akutní krize. Považuje za samozřejmost, že může vstupovat do intimního prostoru rodičky, obráceně je to naopak nepředstavitelné. Pozice zdravotníka je vhierarchické apřísně strukturované instituci nemocnice pevně ukotvená apojí se sní (zvláště vpřípadě lékařů) vysoký sociální status. Rodička naproti tomu vstupuje přijetím do porodnice na „cizí“ půdu aocitá se ve vztahu závislosti co do většiny svých potřeb. To vní může vyvolávat pocit odkázanosti, nebo dokonce bezmoci. Vjejím těle se odehrává proces, který nemá pod kontrolou, akpocitům odkázanosti se tak může přidružovat iúzkost astrach. Hormonální změny zvyšují senzitivitu vůči prostředí, především vůči naladění apostojům zdravotnického personálu (Kodyšová, 2014), ažena se stává velmi zranitelnou; zároveň pociťuje silnou potřebu emoční podpory. Na rozdíl od zdravotníků, proněž je porodní situace každodenní zkušeností, je pro rodičku její porod událostí výjimečnou, emočně nabitou avmnoha případech izcela novou aneznámou.

1.2 Budování důvěry: respekt, zájem, empatie avyjádřené porozumění

Rozdíl vperspektivě rodičky azdravotníka předznamenává jejich vzájemnou komunikaci. To, zda se mezi nimi podaří navázat vztah důvěry, závisí vprvní řadě naschopnosti zdravotníka reflektovat výše zmíněnou asymetrii ve vztahu krodičce auvědomit si zní plynoucí závazek jednat srodící ženou smaximální ohleduplností apochopením. Vytvoření vztahu důvěry předpokládá respekt aúctu krodící ženě aakceptování prosté hodnocení. To ovšem neznamená, že by měl zdravotník bez výhrad souhlasit se vším, co rodička říká či požaduje; jde spíše opožadavek afektivní neutrality vsituaci vzájemné neshody (Schüler, Dietz, 2004). Podle tohoto požadavku má být profesionál schopen kontrolovat negativní emoce, které vněm chování či požadavky rodičky mohou vyvolávat, audržet vstřícný postoj avěcnou rovinu dialogu. Respekt aúcta krodící ženě by měly být zachovány bez ohledu na to, zda se rodička chová konstruktivně či nikoli; rodička se nachází ve výjimečné situaci, amá proto právo na celou škálu projevů (pláč, křik atd.). Zdravotník je ve srovnání srodící ženou ve snazší pozici– není pohlcen emocemi aparalyzován bolestí asnáze si zachovává racionální kontrolu, byť nelze opomenout, že je pod tlakem odpovědnosti za výsledek porodu. Je nicméně na něm, aby se přizpůsobil potřebám rodičky avyšel jí vmaximálně možné míře vstříc, ato itehdy, když její chování aprojevy vnímá jako neadekvátní či přehnané.

Nezbytnou podmínkou pro navázání vztahu důvěry je iprojevení skutečného zájmu orodící ženu ajejí situaci. Zájem odruhého se vyjadřuje především neverbálně– přikývnutím, pohledem, nakloněním hlavy směrem kdruhému (více oneverbální komunikaci viz kap. 1.4). Projevem zájmu však může být imlčení, například necháme-li po prožití emočně náročné situace (např. po sdělení špatné zprávy týkající se zdraví rodičky či jejího dítěte) ženě prostor, aby řekla, co říct potřebuje, anabízíme jí jen tichou přítomnost. Na druhé straně mlčení vsituaci, kdy nám žena sděluje něco závažného, uní povede spíše kpocitu, že jí nevěnujeme pozornost. Kprojevům zájmu patří inaslouchání, ato nejen ve smyslu vnímání toho, co žena říká, ale itoho, jak to říká ajak se při tom cítí (tj. dekódování latentního obsahu). Zvláště vsituaci, kdy žena čelí krizové situaci (např. perinatální ztrátě), je vhodnější více naslouchat než mluvit anespěchat sudílením rad.

Mezi zdravotníky se občas objevuje názor, že pocity rodičky jsou ve srovnání sjejím zdravotním stavem druhořadou záležitostí. Avšak právě schopnost porozumět emočnímu rozpoložení rodící ženy či nedělky avidět situaci zjejí perspektivy má při budování vztahu důvěry mimořádnou důležitost. Porozumění můžeme projevit například tím, že zopakujeme několik posledních slov sdělení rodičky, resp. nedělky (tzv. zrcadlení); navrhneme alternativní pohled na věc; shrneme, co řekla, azdůrazníme důležité momenty; požádáme ovysvětlení adoplnění; upozorníme ji na to, co případně přehlédla; poukážeme na momenty, které sice vyslovila, ale nepřikládala jim podle našeho soudu dostatečný význam; formulujeme svůj závěr zřečeného, ato tak, aby žena měla možnost tento závěr korigovat– neformulujeme jej jako přímou otázku, ale spíše jako tvrzení, které vybízí kreakci (např.: „zdá se, že je pro vás tato situace…“; „vypadá to, jako byste…“) (Beranetal., 2010; Lohmann, 2007; Zacharová, Hermanová, Šrámková, 2007).

1.3 Model komunikace: symetrie aemoční podpora

1.3.1 Symetrická aasymetrická komunikace

Bylo již řečeno, že ve vztahu rodička–zdravotník existuje asymetrie, jejímž hlavním zdrojem je odkázanost rodičky na zdravotníky. Tuto asymetrii lze do značné míry kompenzovat takovou komunikací, při níž dá zdravotník rodičce najevo připravenost akceptovat ji jako rovnocenného partnera. Symetrická komunikace je navozena tím, že lékař či porodní asistentka formuluje své rady jako návrhy adoporučení, bere ohledy na přání apožadavky rodičky, podá jí dostatečné informace, vysvětlí jí důvody pro svá rozhodnutí aponechá jí dostatek prostoru, aby se mohla doptat na případné nejasnosti. Rodička tak může vkomunikaci figurovat jako aktivní činitel, anikoli pouze jako pasivní příjemce (Takács et al., 2011).

„Jsem ráda, že jsem to byla já, kdo měl poslední slovo při veškerých úkonech. Nenařizovali, nabízeli paletu možností vhodných pro danou chvíli aspolečně jsme zkoušeli avybírali, co mi nejlíp vyhovuje.“

„Doktor mi řekl, že pokud chci normální porod, tak to bude trvat dalších třeba 10–12hodin. Takže jestli na tom trvám, tak to můžeme nechat běžet. To se mi líbilo. Za prvé se mnou opravdu mluvili avysvětlovali mi všechno, co se bude dít, aza druhé mi dali vybrat, ikdyž jsem neměla porodní plán. To oceňuju.“

„Sestřičky mi skoro vždycky nabídly různé možnosti ajá jsem se mohla sama rozhodnout. To na vás působí taky mile, že tam má váš názor nějakou hodnotu.“1

Asymetrie ve vztahu rodička–zdravotník je naopak zdůrazněna stylem komunikace, kdy lékař či porodní asistentka vystupují vroli bezvýhradných autorit, určují průběh rozhovoru, prosazují své hledisko aneberou vpotaz hledisko rodičky, její prožitky apotřeby. Od rodičky se očekává, že zaujme pasivní postoj, bude dělat to, co se jí řekne, anebude vstupovat do procesu rozhodování. Asymetrický postoj je často výrazem– mnohdy dobře míněného– přesvědčení zdravotníka, že on ví, co je pro rodičku nejlepší.

Rodička například projeví během vyšetření obavy, ale lékař to přejde bez odpovědi ahned se obrací vjiné věci na přítomnou porodní asistentku.

„Ani jeden člověk zpersonálu se nepředstavil, vizity probíhaly při snídani. Když vešel lékař, netušila jsem, že je to lékař (nikdy předtím jsem ho neviděla), aještě byl protivný, že jsem si dovolila snídat, když je vizita.“

„Pan primář působil nadřazeně apři vizitě se mi ani neobtěžoval sdělit, jestli už půjdeme domů, vtu chvíli to řekl pouze ošetřující lékařce, ačkoli jsem stála před ním.“

Vztahy symetrie aasymetrie jsou přehledně zachyceny vtzv. transakční analýze, jejímž autorem je americký lékař apsychiatr Eric Berne. Berne rozlišuje tři stavy ega, které představují rozdílné soustavy modelů chování: Rodič, Dítě, Dospělý (Berne, 1970). Stav Rodič odráží zkušenosti srodičovskými postavami– aktivuje-li jedinec tento stav ega, oživí modely chování, které převzal od svých rodičů. Stav Rodič se podle něj projevuje vždy, když jednáme podle předem daných pravidel azažitých automatismů. Rodič může být buď pečující, ochraňující aprojevující zájem, nebo naopak kritický, zlostný, prosazující svou moc, ovládající aomezující. Probudí-li vsobě jedinec stav Dítě, jeho reakce bude odpovídat regresi na úroveň dětství. Stav Dítě lze rovněž dále diferencovat: dítě vnás může být spontánní, zvědavé ahravé, nebo podrobivé, poslouchající příkazy aplnící požadavky (Kratochvíl, 2006). Konečně stav Dospělý představuje snahu onezávislé aobjektivní zhodnocení situace. Jednání Dospělého je nezaujaté, není vedeno ani dětskou spontaneitou aemocionalitou, ani předsudky či tradovanými pravdami převzatými od autorit, ale pouze vlastním rozumovým nahlédnutím.

Podle Berna může člověk vkonkrétní situaci zapojit kterýkoli ztěchto tří stavů ega anení vyloučeno ani to, že bude tyto stavy vrámci jedné situace průběžně měnit. Každý člověk vsobě skrývá všechny tři aspekty (Rodiče, Dítě iDospělého) azávisí na jeho zkušenosti, osobnostních charakteristikách apovaze dané situace, který ztěchto tří stavů vdané chvíli aktivuje.

Berne svým pojetím tří stavů ega přinesl zásadní příspěvek kteorii komunikace, neboť vkomplementaritě, resp. křížení tzv. transakcí mezi mluvčími lze spatřovat hlavní zdroj bezproblémové či naopak konfliktní interakce. Komplementární komunikace nastává tehdy, když jsou oba mluvčí srozuměni jak spozicí vlastní, tak spozicí druhého, tj. akceptují postavení druhého azároveň jsou akceptováni vpostavení, na které sami aspirují. Rodička se například kporodní asistentce obrací jakožto Dospělý kDospělému aporodní asistentka jí odpovídá rovněž jako Dospělý Dospělému (obr.1.1). Komplementární je však ikomunikace, kdy se rodička vztahuje zpozice Dítěte kporodní asistentce jako kRodiči aporodní asistentka tento typ transakce akceptuje, tj. zaujme pozici Rodiče aobrací se krodící ženě jako kDítěti (obr.1.2). Žena se například ocitne během porodu vsituaci, kdy si neumí poradit ažádá pomoc– dává najevo potřebu opřít se oněkoho, kdo se oni postará. Vodpovědi na to zareaguje zdravotník adekvátně, zaujme-li roli ochránce (lékař) či poskytne-li ženě mateřskou péči (porodní asistentka).

Obr.1.1 Komplementární transakce Dospělý ↔ Dospělý

Obr.1.2 Komplementární transakce Dítě ↔ Rodič

Asymetrie vkomunikaci tedy nemusí být sama osobě nutně něčím nežádoucím. Problematická je tehdy, jedná-li se okomunikaci křížovou (obr.1.3), při níž ksobě partneři hovoří zjiných úrovní, než na kterých je vidí jejich protějšek. Vrátíme-li se tedy knašemu příkladu, lékař či porodní asistentka by měli ve chvíli, kdy krizová situace pomine arodička se vrátí opět do pozice Dospělého, obnovit symetrickou komunikaci avrátit ženě její kompetence. Jinak by ji udržovali vpozici Dítěte déle, než by jí bylo milé, avýsledkem by mohl být konflikt.

Obr.1.3 Křížová transakce: asymetrická reakce Rodič → Dítě vodpovědi na podnět Dospělý → Dospělý

Zdrojem konfliktu jsou velmi často právě situace, kdy rodička aspiruje na interakci Dospělý ↔ Dospělý, avšak reakce zdravotníka vychází zúrovně Rodič amíří kúrovni Dítě. Jinak řečeno: rodička se vkomunikaci se zdravotníkem cítí být rovnocenným partnerem, setkává se však sasymetrickou reakcí.

Paní K. přijela do porodnice sporodním plánem (nepřála si urychlování porodu aněkteré další medicínské zásahy, chtěla rodit vjiné poloze než litotomické, žádala, aby po porodu nebyla oddělována od svého dítěte apod.). Porodní asistentka, sníž se setkala na příjmu, jí namísto věcné diskuse nad porodním plánem dala najevo, že personál vporodnici ví, jak postupovat, aže zde porodní plány nejsou vítány. Paní K. svá přání dále neprosazovala apřizpůsobila se, neboť už cítila bolestivé kontrakce anechtěla vyvolat konflikt. Opocitu bezpečí avztahu důvěry však nemohlo být řeči, neboť přístup porodní asistentky postrádal respekt, upřímný zájem iporozumění.

Porodní asistentka vtomto případě zaujala pozici kritického Rodiče, který přikazuje, nárokuje anediskutuje, apaní K. se ocitla vroli nezpůsobilého Dítěte. Pokud by však paní K. trvala na svém aporodní asistentka by zároveň nebyla ochotna opustit úroveň Rodiče ve prospěch Dospělého aza Dospělého uznat ipaní K., patrně by se odvíjel následující scénář: žena zbavená rovnocenné pozice by se uchýlila kreaktivnímu jednání ase vzdorem ahněvem by hájila svá práva. Začal by boj, jehož výsledkem by byl vítěz aporažený, ašance na „win-win“ řešení by byla ztracena. Vtakovém boji má zdravotník výhodu, neboť žena je vsituaci porodu oslabená, ajejí prostředky kprosazení vlastní vůle jsou proto omezené. Vyskytne-li se však při porodu nebo po něm jakýkoli problém či zdravotní komplikace, kterou bude možné interpretovat jako následek postupu zdravotníka, bude mít celý příběh snejvětší pravděpodobností soudní dohru, nehledě na riziko, že rodička může žádat finanční odškodnění za zásah do svých osobnostních práv vpřípadě provedení zákroků, které dříve odmítla.

Vysloví-li rodička například požadavek, že si nepřeje nástřih hráze, azdravotník jí dá zpozice autority na srozuměnou, že není kompetentní, aby vtéto věci rozhodovala (transakce Rodič → Dítě), vytrácí se šance na možný kompromis (např. nebude-li třeba, nástřih proveden nebude, bude-li třeba, nástřih proveden bude). Jestliže zdravotník vtakové situaci nástřih provede, bude to rodičkou považováno za porušení jejích práv avýsledkem může být stížnost, případně žaloba. Pokud zdravotník zvolí symetrický styl komunikace (transakce Dospělý → Dospělý) ave vstřícné atmosféře srodičkou pohovoří ovýhodách anevýhodách nástřihu, vysvětlí jí, vjakých situacích je potřebný avjakých nikoli, ujistí ji, že nebude-li to nezbytně nutné, nástřih proveden nebude, výsledkem může být řešení vyhovující oběma stranám.

Mnohé ženy jsou označeny za nespolupracující právě na základě výše popsaného konfliktu– zdravotník zaujme pozici mentorujícího Rodiče arodička se dynamikou této interakce ocitá vpozici rebelujícího Dítěte. Stává se však bohužel ito, že žena již do porodnice v„bojovném“ naladění přijede, neboť už předem očekává neochotný, nerespektující aodmítavý postoj. Zdrojem těchto očekávání mohou být její minulé zkušenosti sporodnicí, případně informace od jiných žen či zinternetu. Jakkoli je to pro zdravotníky obtížné, je třeba, aby vtéto situaci zabránili eskalaci vzniklého napětí, tj. nereagovali sami reaktivně, nenechali volný průchod svým záporným emocím azaujali krodičce postoj respektujícího Dospělého.

1.3.2 Direktivní anedirektivní komunikace

Jednou zforem asymetrické komunikace je itzv. komunikace direktivní, která probíhá například při odběru anamnézy, kdy má lékař předem připravenou strukturu rozhovoru apostupuje dle fixní posloupnosti dotazů kladených nezávisle na předchozích odpovědích těhotné ženy/rodičky. Výhodou tohoto způsobu komunikace je rychlé získání požadovaných informací; nevýhodou zase to, že nevyjdou na světlo některé cenné informace, které by osobě žena sdělila votevřenější formě rozhovoru. Při direktivním stylu komunikace se žena může cítit upozaďována amůže mít pocit, že se lékař nezajímá oto, co je pro ni důležité. Naopak vnedirektivní komunikaci ovlivňuje směr rozhovoru itěhotná žena/rodička, sama strukturuje to, co chce říct, tj. neexistují pevné mantinely určené předem daným sledem otázek. Při této komunikaci žena zpravidla lékaři sdělí iinformace osobnějšího rázu, které mohou být podstatné pro diagnostiku či terapii. Nevýhodou však může být okolnost, že někteří pacienti osobě nejsou zvyklí hovořit, případně jim činí potíže strukturovat svá sdělení, takže dochází kčasovým ztrátám. Řídí-li navíc rozhovor sám pacient, je pravděpodobné, že se lékaři nedostane všech informací, které potřebuje. Ideálním řešením je proto kombinovat tyto dva přístupy tak, aby byl rozhovor veden direktivně jen vté míře, vníž je to nezbytně nutné, aaby byl zároveň veden nedirektivně vmaximálně možné míře, kterou okolnosti umožňují (Schüler, Dietz, 2004).

1.3.3 Styly komunikace

Kromě symetrie/asymetrie je vkomunikaci srodičkou důležitým momentem míra emoční vřelosti, resp. schopnost emoční podpory. Symetrie/asymetrie aemoční vřelost/absence emoční podpory představují dvě základní dimenze, které jsou rozhodující pro celkový styl komunikace srodičkou. Sohledem na výsledky našich předchozích prací (Takács et al., 2011; Takács, Kodyšová, 2011) jsme navrhli následující rozlišení stylů komunikace: styl kooperativní, rodičovský, autoritářský, neosobní (tab.1.1).

Tab.1.1 Model komunikace: symetrie– emoční podpora

emoční podpora

absence emoční podpory

asymetrie

styl rodičovský

styl autoritářský

symetrie

styl kooperativní

styl neosobní

Je-li postoj zdravotníků symetrický azároveň emočně vřelý, lze hovořit okooperativním stylu komunikace, který vyhovuje většině rodiček. Tento styl se vyznačuje respektem krodičce, která má kdispozici dostatek informací, zamýšlené postupy jsou sní diskutovány, může se podílet na rozhodování azdravotníci jsou kní vlídní azajímají se ojejí potřeby apreference.

„Doktor byl sympaťák, přišel, podal ruku, představil se mně imanželovi. Všechno nám vysvětlil, co bude, co nebude atak. Byla sním ilegrace, prostě úžasný.“

„Na šestinedělí přišla sestra, která mi ukázala kojení, všechno mi vysvětlila, poslouchala vše, na co se ptám, apak mi odpovídala. Byla tam až do té doby, než jsem malou pořádně nakojila, to bylo moc fajn.“

„Chovali se moc mile, podporovali psychiku, opravdu jsem si tam připadala důležitá ajakoby součást adávali najevo, že oni jsou tam pro nás aabsolutně respektovali moje tempo porodu…“

Je-li postoj zdravotníků symetrický, avšak distancovaný, lze hovořit ostylu neosobním: zdravotník sice nevystupuje autoritativně, ale udržuje si odstup, nedává najevo verbálně ani neverbálně zájem či podporu arodička má pocit, že nemůže projevit své obavy, úzkosti apod.

„Sestřičky jako by obsluhovaly stroje, nemusejí svámi mluvit, nic.“

„Musela jsem si lehnout na vyšetřovací stůl, přes břicho jsem dostala ten přístroj na snímání ozev plodu asestra začala vypisovat papíry. Bez ohledu na to, že jsem zrovna měla silnou kontrakci, se mne vyptávala na informace… Dokonce po mně chtěla zhlavy říct manželovo rodné číslo, což za normálních okolností vím, ale vtakovém momentu si na to člověk fakt nevzpomene.“

Asymetrický přístup vkombinaci semoční vřelostí– styl vlídného pečujícího rodiče– vyhovuje zejména těm ženám, které se při porodu potřebují opřít oněkoho „silnějšího“ anemají konkrétní přání apředstavy týkající se vedení porodu. Neocení ho však ženy saktivním přístupem kporodu, které se chtějí podílet na rozhodování apři porodu se chtějí spoléhat především samy na sebe.

„Chovali se ke mně jak kmalému dítěti, ale mně to moc pomohlo.“

„Ony ipohladí. Dokonce mě iobejmuly, chlácholily mě, že to bude dobrý.“

„Nejpříjemnější zážitek byla ta lékařka, co mě pohladila po rameni, když jsem měla jít na toho císaře, ařekla, že to zvládnu.“

Univerzálně nevyhovující je asymetrický přístup postrádající emoční vřelost, tzv.autoritářský styl, při němž zdravotník vystupuje zpozice moci apřevahy, neinformuje rodičku oplánovaných zákrocích avyšetřeních, neponechává jí možnost vstupovat do rozhodování aneprojevuje jí zájem apodporu.

„Staral se omě jeden pan doktor, jméno jsem radši zapomněla, protože mě trochu zdeptal svým přístupem… Já jsem se fakt snažila, dělala jsem, co jsem mohla, ale ten doktor … vjednu chvíli dokonce řekl sestře, že tahle maminka vůbec nespolupracuje. Bavil se se všema okolo, jen ne se mnou…“

1.4 Neverbální aparaverbální komunikace

Vkaždém sdělení lze rozlišit obsahovou avztahovou úroveň. Obsahová úroveň se týká vlastního sdělovaného obsahu, vztahová úroveň je zdrojem informací otom, jaký vztah má mluvčí kosobě, sníž komunikuje, ajak tuto osobu hodnotí. Sdělení opoměru kdruhé osobě vysílá mluvčí často nezáměrně (tj. bez vědomé kontroly) neverbální či paraverbální formou, adotyčná osoba toto sdělení vyhodnocuje též převážně nevědomě.

Význam neverbálních projevů nelze podceňovat, neboť značná část výměny informací během rozhovoru se odehrává právě jejich prostřednictvím (Schüler, Dietz, 2004). Neverbální projevy zdravotníka rozhodují do značné míry otom, jak rodička přijme jeho sdělení ajak se při komunikaci sním cítí. Mehrabian (1981) má dokonce za to, že neverbální komunikace představuje hlavní způsob, jak sdruhým člověkem navázat pozitivní vztah. Heintzman etal. (1993) udávají pět základních neverbálních projevů, které lidé knavázání pozitivního vztahu používají: oční kontakt, souhlasné pokyvování hlavou, úsměv, orientace těla adotyk.

Dostanou-li se verbálně aneverbálně manifestovaná sdělení do rozporu, neverbální signály jsou zpravidla pro interpretaci řečeného rozhodující (Hargie, Dickson, 2014).

Neverbální projevy sice nejsme schopni mít pod kontrolou ve stejné míře jako projevy verbální, lze si nicméně osvojit několik základních pravidel, sjejichž pomocí je možné zlepšit atmosféru rozhovoru aeliminovat nejčastější komunikační chyby.

Zdravotník sedí naproti rodičce přes stůl, je zakloněn dozadu apohrává si sperem. Rodička se při rozhovoru sním cítí nepříjemně, protože „podprahově“ vnímá, že je netrpělivý (pohrávání si sperem), orozhovor sní nemá zájem (zaklonění se dozadu, směrem od ní) adává jí najevo svou převahu adistanci (stůl mezi mluvčími jako bariérové znamení).

1.4.1 Oční kontakt amimika

Důležitým neverbálním projevem zájmu je oční kontakt. Schopnost udržovat přiměřený oční kontakt přispívá ktomu, že je daný člověk druhými hodnocen jako důvěryhodný akompetentní (Heintzman et al., 1993; Rothgangel, 2010). Pohled do očí by ovšem neměl být upřený, je třeba jej střídat sodhlédnutím. Proto je výhodné nesedět při rozhovoru spacientem naproti sobě, ale například přes roh stolu, aby frontální roviny svíraly úhel 90stupňů– tak vzniká uspořádání, které pohled zočí do očí umožňuje, ale nenutí kněmu (Beran et al., 2010). Hovoří-li například rodička oněčem, co je pro ni spojeno súzkostí, bude chtít pravděpodobně odvrátit pohled jinam. Zcela nevhodný je pohled zočí do očí při tělesném vyšetření, kdy rodička prožívá stud. Nevhodný je istrnulý pohled prostý mimiky (vypovídá onezájmu) arůzné úšklebky, grimasy, oči vsloup. Velmi mocným mimickým nástrojem je úsměv, který sděluje zájem, ochotu aakceptaci druhého (Crane, Crane, 2010).

1.4.2 Gestika

Prostřednictvím gest dokreslujeme sdělení, zdůrazňujeme to, co je podstatné, zaměřujeme pozornost. Pohlíží-li zdravotník na hodinky, poklepává prsty na stole nebo podupává nohou, dává najevo netrpělivost, aodrazuje tak rodičku od toho, aby kladla další otázky (Rothgangel, 2010). Pozice soběma rukama za hlavou je znakem dominance. Tření rukou, hraní si sprsty, bezděčné tření nosu či popotahování ušního lalůčku prozrazuje, že mluvčí je rozrušený, napjatý či nervózní. Ilustrační gesta doprovázející mluvené slovo (např. ruka ukazuje směr, kde se nachází to, očem člověk mluví) zdůrazňují řečené azvyšují míru toho, co si posluchač zřečeného zapamatuje. Pokývnutí hlavou je důležitým signálem akceptace; naznačuje rovněž, že druhému věnujeme pozornost (Hargie, Dickson, 2014; Argyle, 1994). Lidé, kteří tohoto gesta užívají světší frekvencí, jsou považování za přátelštější avíce projevující účast (Heintzman, 1993).

1.4.3 Haptika

Mezi neverbální projevy haptické patří například podání ruky, poklepání po rameni, objetí apod. Podání ruky by nemělo chybět vsituaci, kdy se zdravotník vidí srodičkou poprvé, tj. při představování. Ruku je třeba podat celou (nejen prsty) astisk by měl být střední (ani příliš slabý, ani příliš silný) (Crane, Crane, 2010). Pevný stisk vyvolává pocit důvěry, ujišťuje ospolehlivosti. Dotykem můžeme dát rodičce najevo podporu ve chvíli, kdy prožívá bolest, je připravována na operaci či dojde-li kzávažným komplikacím. Rodičky oceňují pohlazení či objetí od pomáhajících žen uporodu (Takács, Kodyšová, 2011). Naopak tělesný kontakt při gynekologickém vyšetření je pro převážnou většinu žen zdrojem značného diskomfortu. Narušení intimní sféry je spojeno spocity studu avydanosti napospas, aněkdy istrachu souvisejícího santicipací dalších možných zásahů. Na rozdíl od rodičky má lékař stělesným vyšetřováním každodenní zkušenost, asituaci proto zvládá snáze. Pro těhotnou ženu či rodičku však taková situace rutinní není, alékař by se proto měl snažit zmírňovat její negativní pocity projevením respektu ktomu, jak se žena cítí (Schüler, Dietz, 2004).

1.4.4 Posturika

Postoj těla signalizuje aktuální emoční stav, vztah kpartnerovi, míru zaujetí jeho sdělením. Zájem dáváme najevo natočením přední strany těla (nikoli boku) směrem krodičce. Stojíme-li rovně amáme otevřené dlaně vrozevřené náruči, projevujeme vstřícnost aochotu věnovat se druhému. Zaujímáme-li stejné držení těla jako náš komunikační partner, dáváme signál, že jsme naladěni na stejnou vlnu, apřispíváme tak kpřátelské atmosféře (Robinson, 2006; Caris-Verhallen, Kerkstra, Bensing, 1999).

1.4.5 Proxemika

Vnašem kulturním prostředí platí nevyřčené pravidlo, že se kdruhému přibližujeme zhruba na vzdálenost délky paže. Překročení této hranice (např. při vyšetření) znamená vstup do intimní zóny druhého, který uněj vyvolává pocity nejistoty či studu arovněž zvýšenou pohotovost kprojevům emocí (Rothgangel, 2010). Je-li narušení intimní zóny nevyhnutelné, pak oba komunikující zpravidla kompenzují nežádoucí blízkost například omezením očního kontaktu apod. (Schüler, Dietz, 2004; Beran et al., 2010). Bližší vzdálenost při komunikaci zároveň umožňuje navodit atmosféru soukromí na pokoji, kde je více osob. Vyžaduje-li situace, aby zdravotník sdělil ženě informace osobního rázu za přítomnosti dalších rodiček, měl by si sednout blízko ní aujistit se, že informace neuslyší nikdo další.

1.4.6 Uspořádání prostoru

Na komunikaci stěhotnou ženou, rodičkou či nedělkou má velký vliv iprostorové uspořádání místnosti, vníž se rozhovor odehrává. Široký stůl mezi zdravotníkem apacientem představuje bariérové znamení– navozuje autoritativní atmosféru aněkteří pacienti mohou toto uspořádání interpretovat jako obranný postoj zdravotníka, který se potřebuje „oddělit“ deskou stolu. Upacienta to může vyvolat obranný nebo kompetitivní postoj. Tato konstelace zdůrazňuje profesionální prestiž lékaře, lékař pak ovšem vystupuje spíše jako expert než jako pomáhající osoba. Neformální uvolněnou atmosféru lze navodit tak, že zdravotník arodička sedí přes roh stolu, případně vtrojúhelníkovém uspořádání (židle ve dvou vrcholech, pohledy se kříží ve vrcholu třetím). Křesla či židle pro zdravotníka arodičku by měly být stejně vysoké arodička by neměla sedět zády do otevřeného prostoru. Oba komunikující by měli mít oči ve stejné výšce– leží-li těhotná žena, rodička či nedělka na lehátku, zdravotník by sní měl komunikovat vsedě anikoli vestoje, neboť pozice na lehátku zdůrazňuje inferiorní pozici pacienta (Beran et al., 2010; Woods, Rozovsky, 2003; Rothgangel, 2010; Zacharová, Hermanová, Šrámková, 2007).

1.4.7 Nahota pacienta

Zdravotník by měl se ženou vést rozhovor pokud možno tehdy, je-li oblečená. Po vyšetření je třeba nechat ženu nejprve obléci ateprve poté zahájit rozhovor, nejlépe vjiné části místnosti, než ve které probíhalo vyšetření. Je-li pacient byť ijen částečně vysvlečen, je obtížné zahájit uvolněný rozhovor vpřátelské atmosféře, neboť vtéto konstelaci je zdůrazněna dominantní pozice lékaře aupacienta vznikají pocity závislosti, zranitelnosti aohrožení. Proto je též nevhodné, aby rodička viděla lékaře či porodní asistentku, kteří ji budou provázet jejím porodem, poprvé vsituaci, kdy je svlečená (Woods, Rozovsky, 2003; Schüler, Dietz, 2004).

1.4.8 Paraverbální projevy

Charakter komunikace ovlivňují itzv. paraverbální projevy. Patří knim např. tón hlasu, rychlost ahlasitost mluvy, intonace, pauzy vřeči. Ishikawa et al. (2006) zjistili, že rychlost řeči ajejí hlasitost hrají vinterakcích mezi lékařem apacientem klíčovou roli. Pacienti hodnotí pozitivněji lékaře/zdravotníka, který mluví podobnou rychlostí apodobně nahlas jako oni sami.

1.5 Co komunikaci narušuje?

Komunikaci mezi zdravotníkem arodičkou mohou narušovat různé situační faktory, mezi něž patří velký počet pacientů ačasový tlak na lékaře, únava lékaře či jeho starosti vosobním životě, nedostatky vorganizaci práce akomunikaci mezi jednotlivými zdravotníky, přítomnost cizích lidí, resp. chybějící soukromí (např. na pokoji světším počtem lůžek) (Schüler, Dietz, 2004).

Další významný faktor představují osobnostní vlastnosti aaktuální prožitky zúčastněných, tj. zdravotníka arodičky. Na straně rodičky může jít oúzkostnost atendenci přehnaně kontrolovat zdravotníky azpochybňovat jejich kompetence, reaktivní jednání (např. po předchozí špatné zkušenosti sporodnicí), nesoustředěnost azkreslené vnímání situace způsobené bolestí, strachem apod. Na straně zdravotníka je to například autoritativnost, cynismus, agresivní projevy, nedbalost či nezájem orodičku anedostatek respektu kjejí osobě.

Zdrojem konfliktů může být ineslučitelný životní styl zdravotníka arodičky ajejich vzájemné antipatie, které mohou být vyvolány ina základě přenosových mechanismů. Vztah zdravotníka krodičce mohou ovlivňovat jeho dřívější zkušenosti sosobami jí podobnými asnimi spjatá (zpravidla neuvědomělá) očekávání. Přenos na straně lékaře či porodní asistentky může být doplněn protipřenosem na straně rodičky– iuní mohou být vyvolány různé emoce vdůsledku projekce jejích předchozích sociálních zkušeností. Nepřiléhavé reakce na straně rodičky izdravotníka lze často vysvětlit právě tímto mechanismem, tj. jejich zdroj může ležet spíše vminulosti aktérů komunikace než vaktuální situaci. Rodička tak může mít například pocit, že ji porodní asistentka za to, co dělá nebo říká, odsuzuje, že ji nebere vážně nebo že ji vrozhodujících momentech nepodpoří, aniž by porodní asistentka ktěmto obavám zavdala příčinu (Lohmann, 2007; Knowles, 2007; Goldbeck-Wood, 2007).

Komunikaci zdravotníka srodičkou mohou zkomplikovat ichyby vsociální percepci, tj. chyby, které ovlivňují formování dojmu odané osobě. Mezi tyto chyby patří například efekt primárnosti, který způsobuje, že rysy zachycené jako první ovlivňují celkový dojem očlověku více než rysy zaznamenané později. Efekt novosti, který však nepůsobí tak silně jako efekt primárnosti, znamená, že na utváření dojmu mají značný vliv nové, tj. později získané informace. To, jak se rodička (nebo zdravotník) projeví na začátku, se tedy spolu stím, jak působila (působil) při posledním setkání, zásadně promítne do celkového dojmu, který si oní (oněm) druhá osoba utvoří.

Velkou roli hrají vkomunikaci srodičkou izažité stereotypy, tj. přesvědčení, že člen určité sociální skupiny musí mít určité typické vlastnosti. Další překážkou efektivní komunikace může být ihaló efekt, tj. hodnocení jednotlivých rysů achování člověka na základě celkového dojmu. Je-li celkový dojem kladný, má hodnotitel tendenci posuzovat ijednotlivé rysy dané osoby kladně– aobráceně. Chyba kontrastu zase znamená, že hodnocení druhého je ovlivněno poměrem kreferenční skupině. Setkají-li se zdravotníci například sněkolika rodičkami, které prožívají silnou úzkost, anásledně přijdou do kontaktu se ženou středně úzkostnou, může se stát, že její psychický stav podcení (Slaměník, Výrost, 2008; Schüler, Dietz, 2004).

1.6 Komunikace vnáročných situacích

1.6.1 Jak rozptýlit hněv

Může se stát, že zdravotník čelí hněvu nebo vzteku rodičky a/nebo její rodiny. Vtakové situaci se může ocitnout například při sdělování špatné zprávy či kvůli špatným výsledkům porodu, za něž může, avšak nemusí být zodpovědný. Je velmi důležité, aby si vtéto situaci nepočínal reaktivně anezesiloval vzniklé napětí. Výsledkem dobře vedeného rozhovoru je oslabení hněvu rodičky/pacientky adosažení dohody vyhovující oběma stranám.

Hunter (1994) doporučuje následující postup:

•vyslechněte si, co vám chce rozhněvaný člověk říct;

•dejte mu najevo, že jeho hněv berete vážně;

•dejte mu prostor, aby mohl vyjádřit své pocity;

1.6.2 Jak rozptýlit stres

1.6.3 Jak sdělovat špatné zprávy

1.6.4 Co říci, když udělám chybu

3.Zeptejte se, zda můžete rodičce či její rodině nějak pomoci.

1.6.5 Co říci, když nastane vážná komplikace vdůsledku volby rodičky

Přijetí do porodnice

Průběh porodu

Poporodní období

Literatura