Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ken Druck

Skutečná pravidla života
Jak se vyrovnat s životními podmínkami podle svého

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Přeložila Barbora Weissová

Vydala Grada Publishing, a. s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 5776. publikaci

Odpovědná redaktorka Dana Řezníčková
Korektura Eliška Tersago
Sazba Tomáš Brejcha
Návrh a grafická úprava obálky Michal Němec
Počet stran 240
První vydání, Praha 2015

THE REAL RULES OF LIFE
Copyright © 2012 by Ken Druck
Originally published in 2012 by Hay House Inc. USA

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

ISBN 978-80-247-4696-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Štěpán Böhm

ISBN 978-80-247-9684-0 (pro formát PDF)
ISBN 978-80-247-9685-7 (pro formát EPUB)

Tuto knížku věnuji své dceři Stefie.
Je mi ctí... být Tvým otcem.

S láskou navždy Tvůj táta.

Poděkování

Při psaní knihy je muž nejblíže k pocitu, jaký má žena při porodu. Hned po asistenci při porodu mých dvou dcer, Jenny a Stefie, je psaní této knihy nejvíce skličující akt stvoření, který jsem ve svém životě zažil.

A tak, se všemi pocity novopečeného otce, upřímně děkuji svým moudrým a nádherným dcerám, drahým přátelům a editorům knihy, rodině a také drahé Lisette, jejíž upřímnost, víra a čistota mě vedly a podporovaly v průběhu dlouhého těhotenství, celé té námahy a konečně porodu.

Zvláštní díky patří Michaelu Levinovi za jeho neustávající redakční dozor a vedení a Red Tracy a mojí nové rodině v Hay House za přivinutí toho novorozence a pomoc s jeho vysláním do světa, ve kterém může vzkvétat.

Úvod

Život má svá pravidla.

Ale možná jsou jiná, než si myslíte.

Všechno to začíná na hřišti nebo u kuchyňského stolu. Říkají nám: „Ranní ptáče dál doskáče.“ „S vytrvalostí nejdál dojdeš.“ „Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá.“ „Štěstí přeje připraveným.“ „Neztrácej víru a tvé sny se promění ve skutečnost.“

Od prvního dne nás učí žít podle těchto pravidel. Dostává se nám jich od našich rodičů a také z prostředí, ve kterém žijeme. A jak dospíváme, tvoří základ našich nadějí, očekávání a víry. Teoreticky je to skvělý systém. Vše, co musíme dělat, je chovat se k lidem hezky, vytyčit si pozitivní cíle a tvrdě pracovat na jejich dosažení. Vzhledem k tomu, že život je spravedlivý, vše nakonec skončí v náš prospěch.

A tady se ukrývá past: daná pravidla nejsou skutečná.

Pokud čtete tuto knihu, je pravděpodobné, že jste již odhalili nereálnost některých pravidel, o kterých jste si mysleli pravý opak. Věci, které vám byly řečeny, se ukázaly jako nepravda. Život není fér. Ne vždy se dobrým lidem dějí pouze dobré věci. Máte zlomené srdce, cítíte se podvedeni těmi, kterým jste důvěřovali, a někdy dokonce ztratíte milující osobu. Nezáleží přitom, jak těžce pracujete, jak pilně se modlíte nebo jak uctivě se chováte k ostatním lidem, pravda je stále stejná: život má poslední slovo.

V této knize se s vámi chci podělit o skutečná pravidla života. Nejsou to pravidla, která jste slyšeli už stokrát, a nejsou vždy taková, jaká byste čekali. Některá vám budou úlevou, vítaným „aha!“ potvrzujícím to, co jste už dávno cítili ve svém srdci. Jiná mohou působit velmi nepříjemně a udeřit až bolestivě blízko pravdy.

Společně ale vytvářejí důvtipné a jednoduché pravdy týkající se skutečného života. Zahrnují mnoho záhad, požehnání, nejistot, a ohromnou nevědomost, ve které jsme žádáni žít každý den. Občas se mohou tyto pravdy zdát nepřekonatelné. Mohou způsobit, že se budeme cítit tak prázdní, že jim jednoduše nebudeme chtít čelit. Nicméně následující kapitoly vysvětlí, proč je v našem nejlepším zájmu udělat právě to. Porozumět a směle kráčet životem takovým, jaký skutečně je; a pustit se do toho raději dříve nežli později. Umožní nám to žít po zbytek života s plným vědomím a smířit se s tím, čemu jsme se vyhýbali nebo před čím jsme utíkali nejspíše již od dětství. Tím nám pomůže jako osobnostem vyzrát.

Trávíme hodně času a energie tím, že se vyhýbáme skutečným pravidlům života anebo je jednoduše odmítáme. Bojujeme sami se sebou a zoufale se snažíme nedívat těmto pravdám do očí. A přitom pokud uznáme jejich existenci, jedné za druhou, můžeme se začít smiřovat s životem. Vezměte si například skutečnost, že stárneme. Pokud se smíříme se svou vlastní smrtelností, přistoupíme na změny v našich tělech, která se pomalu hroutí, a to je jedna z těch obtížnějších výzev. Ale pokud se nám to podaří, umožníme si tím učinit nutné úpravy, abychom byli schopni žít zábavněji a účelněji ve chvílích, které máme. Zakladatel firmy Apple a ikona Steve Jobs, který zemřel v minulém roce, tohle pochopil. „Uvědomění blížící se smrti,“ řekl v průběhu jedné své přednášky ve Stanfordu, „je jedním z nejdůležitějších nástrojů, které mi pomohly učinit v životě důležitá rozhodnutí. Neboť téměř vše – všechna vnější očekávání, pýcha, strachy ze zahanbení nebo prohry – odpadne ve chvíli, kdy stojíte tváří v tvář smrti, a zůstane pouze to, co je skutečně důležité.“

Můžeme si také připustit, že budeme nejspíše trpět srdcervoucími ztrátami a zklamáními v průběhu života. Žijeme v nebezpečných, riskantních a nejistých časech, ve kterých je tolik věcí, které nemáme pod kontrolou. A možná i to nejdůležitější: že mnoho požehnání a darů projde kolem nás bez povšimnutí, dokud si jich nezačneme sami všímat a počítat je.

A jsou tu otázky: „Jak se vypořádat s realitou našich životů? Jak čelit strachům s kuráží? A vědomě? Jak dokážeme nesvázat všechnu naši energii schováváním, odmítáním, potlačováním, předstíráním, vyhýbáním se a spěcháním našimi dny? Jak se osvobodíme, abychom dokázali uchopit hluboké a bohaté radosti života a odolat utrpení? Jak si pokorněji uvědomíme skutečnou realitu života a jak ji přijmeme – přičemž budeme žít odvážněji než kdykoli předtím? Jako kdyby byl každý den drahocenným darem?“

Skutečná pravidla života, která jsou popsána v této knize, vás postaví na cestu mnohem většího uvědomění, více pulzující radosti a hlubší efektivity ve spolupráci s životními zdary a nezdary. Není to o perfekcionismu. Je to o odhalení falešných pravidel a otevření se těm opravdovým. Objevíte, že významně větší uvědomění, osobní efektivita, klid a spokojenost přicházejí ruku v ruce s pochopením životních pojmů – a toho, jak je vyvážit s vámi samotnými.

Každý z nás jde svými vlastními cestami. Některé si vybíráme. Některé si vybírají nás. Jedna z těch, která si vybrala mne, byla ztráta. Dala se do pohybu v jednu definovanou chvíli před patnácti lety. Ztráta mé dcery Jenny a mého života v roli jejího otce mě dostala tam, kde jsem teď: píšu o pravidlech, která jsem se naučil v průběhu dlouhé a křivolaké cesty.

Ztráta Jenny

Když mi bylo kolem třiceti, měl jsem štěstí na to, co se dá nejlépe vyjádřit slovy požehnaný život. Moje žena a já jsme měli dvě roztomilé dcery a nádherný domov blízko oceánu v San Diegu v Kalifornii. Má soukromá praxe vzkvétala a má kreativita byla bezbřehá. Byl jsem jedním z prvních v mé profesi, kdo použil koncept „firemního koučování“ – přístup, který se nejen uchytil, ale velmi rychle rozvinul až do skutečného zaměstnání. Mezi mé klienty patřilo mnoho vedoucích pracovníků zabývajících se obchodem anebo pracujících přímo ve vládě a také celé firmy se zvučnými jmény, jako jsou Microsoft, Pfizer a IBM, všechny po sobě zanechávající stopu na celém světě.

V osmdesátých letech jsem se stal vysoce uznávaným průkopníkem na poli psychologie a napsal jsem základní knihu pod názvem The secrets Men Keep. Procestoval jsem svět, často společně s celou rodinou, přednášel jsem a pořádal workshopy. Měl jsem příležitost objevit se nejednou v národních programech, jakými jsou Oprah, Donahue a Larry King Life. Život byl dobrý. Zdálo se, že vše, čemu mě naučili, je skutečně pravda – pracovat tvrdě, být dobrým manželem a otcem, a váš život bude požehnán.

A potom, 27. března 1996, v 10 hodin večer, jsem zvedl telefon a můj život se navždy změnil. Čtyři američtí studenti studující v zahraničí zemřeli při autobusové nehodě v Indii. Má 21letá dcera Jenna byla jedním z nich.

Jennina smrt ukončila můj život takový, jaký jsem ho znal. Do té doby jsem pracoval s přesvědčením, že jsem se naučil s životem vycházet – pokud jsem dobrý člověk a žiju správný život, mé dcery jsou nějakým způsobem chráněny. A náhle jsem v televizi viděl její tělo ležící na špinavé silnici na přední straně listu India Today, reportéři ze všech koutů světa sedávali ve dne v noci na prahu mých dveří, neustále přicházeli příbuzní a přátelé, aby mi vyjádřili upřímnou soustrast, a já zjišťoval kruté detaily týkající se smrti mé dcery na CNN. Na jaře roku 1996 mě zasáhlo Skutečné pravidlo života č. 3: S životem nelze smlouvat. Jednoduše se nedokážeme s naším životem nijak dohodnout.

V průběhu posledních 15 let jsem se smířil s realitou, že si nemůžeme hrát na Boha. Nikdo z nás! Většinu z toho, co se v našem životě děje, nemáme pod kontrolou. Naše sny se ne vždy splní. Ve skutečnosti sny, které si nejvíce pěstujeme, zmizí přímo před našima očima.

Měl jsem tolik plánů týkajících se Jennina života. A ona dokonce začala mnohé z nich postupně naplňovat. Má dcera byla na cestě k úspěchu – ve věku devíti let byla vybrána jako „mladá podnikatelka“ San Diega. Ve čtrnácti dokázala veřejně mluvit před dospělým obecenstvem a na střední škole byla spoluzakladatelkou leadership camp. Byla zvolena za prezidentku Leadership Institute Scholar a také prezidentkou jejího spolku na univerzitě v Coloradu. Pracovala na částečný úvazek pro MTV, kde měla na starosti Radio City Music Hall, ve které se konaly music video awards. Jenna žila své sny a měla velké plány do budoucna. Dokonce už také potkala „toho pravého“. A potom to vše úplně nesmyslně skončilo.

Jak se to mohlo stát? Jak?

Několik let jsem byl úplně zničen. Emoce, kterými jsem procházel, byly intenzivní a všepožírající – žal, vztek, zrada, vina, prázdnota. Byly chvíle, kdy jediné, co jsem si přál, bylo zemřít. V jednu chvíli jsem měl dvě nádherné dcery úspěšně kráčející světem, velký dům se psy pobíhajícími sem a tam a celou rodinu. Chvíli nato se vše proměnilo v prach. Naši tři psi onemocněli a jeden za druhým poumírali. Má žena a já jsme se po 25 letech rozešli. Jenna byla pryč a má mladší dcera, Stefie, se odstěhovala, aby mohla začít svůj vlastní život. Byl jsem sám a zničený, pohlcený tím, čemu antičtí autoři říkají „temná noc duše“.

A potom, pomalu, kousek po kousku, jsem začal stoupat zpět z bezedné díry jménem zoufalství. Slýchával jsem, že člověk by měl žít svůj život ze dne na den. Na začátku to bylo na mě moc. Hodina byla příliš. Jeden nádech bylo vše, co jsem dokázal pojmout. A tak, nádech po nádechu, s láskou rodiny a přátel, s podporou mé pánské společnosti (deset naprosto úžasných chlapců, kteří jsou všichni vůdci své pravdy) a s inspirací ovdovělých otců, jakými byli umělec Monet, skladatel Mahler, Abraham Lincoln a Otto Frank (tatínek Anny Frankové), jsem začal tuto dlouhou pouť do nového a bolestně neznámého života. Do života bez Jenny.

Každé ráno prvního roku jsem šel na dlouhou procházku k oceánu blízko svého domu a povídal si přitom s Jennou. Začal jsem se na ni obracet jako na mou „andělskou“ dceru. Jednou z prvních věcí, kterou mi řekla, bylo: „Tati, tohle celé není o tobě.“ Trvalo mi dlouho, než jsem si uvědomil, že má pravdu. V té chvíli se zdálo, že to bylo všechno pouze o mně a o mé bolesti. Ale když jsem se začal konečně vymaňovat ze sítí utrpení a tragédie, do kterých jsem se chytil, dokázal jsem přijmout, že to není o nás, jakkoli si myslíme, že jsme výjimeční (nebo k tomu oprávnění). Skutečná pravidla života sahají za naše zážitky a zahrnují něco mnohem většího než nás samotné. Z „rozhovorů“, které bych měl se svou „andělskou dcerou“, jsem se k tomu začal odkazovat jako ke „zločinu“. Učit se čelit zločinu mimo můj vlastní život mi pomohlo překonat to nejhlubší zoufalství. A na jeho místě jsem začal objevovat dokonce ještě hlubší prameny lásky a soucitu.

Když jsem se podíval za svůj vlastní zážitek, našel jsem způsoby, jak se z něj dostat, namísto abych do něj ještě více zapadl. Z popela mé ztráty jsem nechal povstat nevýdělečnou organizaci Jenna Druck centrum. Zahrnovala duchovní podporu ostatních rodin, jejichž životy byly obráceny vzhůru nohama ztrátou jejich dětí. Stejně tak jsem realizoval program připravující dívky na vedoucí funkce – program, který Jenna sama a její nejlepší přítelkyně Pilar poprvé navrhly jako studentky na střední škole.

Moje pole působnosti učitele-léčitele se rozšířilo. Byl jsem povolán, abych pomohl při několika světových tragédiích, jako byla například střelba ve škole v Columbine, New York po 11. září či hurikán Katrina. Má práce se stala dobře rozpoznatelnou a já získal ceny zahrnující „významný příspěvek k psychologii”, „vizionářské vedení” a „rodinný advokát roku”. Dokonce mne zvali, abych přednášel na prestižních univerzitách, jako je Harvardská škola veřejného zdravotnictví, na profesionálních konferencích, v synagogách, kostelích a organizacích, jako je například YPO (organizace mladých generálních ředitelů). Stal jsem se pravidelným hostem v mnoha lokálních i národních televizních show, jako např. Anderson Cooper 360.

Chvíle pravdy

Každý z nás zažije ve svém životě okamžik, který vyžaduje veškerou sílu a odvahu, kterou má – a potom ještě nějakou navíc. A to ani nezmiňuji naši plnou pozornost. Všechen ten povrchní cvrkot a šum života zmizí a my jsme konfrontováni s tím nejzákladnějším. Pro mě nastala tato chvíle se ztrátou mé dcery. Ale nemusí se vždy jednat o ztrátu. Můžeme být stejně otřeseni a probuzeni dlouhým obdobím nepřízně osudu, jako po smrtelné nemoci, rozvodu nebo odchodu do penze. Může se nám také stát, že zažijeme svůj moment pravdy po něčem krásném – jako je narození dítěte, úspěšná transplantace srdce, získání ocenění za celoživotní přínos – nebo něčem nádherně jednoduchém, jako je slunce zapadající nad oceánem, motýl sedící na našem rameni, vnouče usínající v našem náručí. V těchto chvílích jsme pozváni k uchopení „velikosti“ nebo úplnosti života. Staneme se jednoduše pozorovateli nefiltrovaného zážitku a naše duše je posunuta do hlubokého a trvalého uvědomění toho, jaké věci ve skutečnosti jsou – utrpení a radost.

Ať už je vaší cestou jedna z tragických ztrát, triumfální radost anebo cokoli mezi tím, pevně doufám, že promýšlení pravidel, podle kterých jste doposud žili – a těch, kterým říkám já „skutečná pravidla“ –, vás inspiruje k vlastnímu momentu pravdy. Ukáže vám, jak udělat váš život takový, jaký byste ho chtěli mít. A získáte nejenom širší obrázek života, ale také tajemství, která jsou napsána pouze drobným písmem.

Drobné písmo života

Většina z nás proplouvá životem s myšlenkou, že všechno bude prostě tak nějak v pořádku. A děláme maximum pro to, aby to tak bylo. Nepozváno, něco (život) se přihodí a všechno se tím změní. Naše plány jsou vykolejeny. Stojíme v jejich popelu, zarmoucení a tváří v tvář nebezpečí, pochybnostem, riziku a dalším věcem, které nám zcela ukryjí „drobné písmo života“, a my se ptáme sami sebe: „Jak se to mohlo stát?“

Většinou zavíráme oči před drobným písmem života. Kdo chce číst „vedlejší účinky“ na lécích na chemoterapii, které mohou zároveň zachránit náš život? Anebo slyšet, že jejich 21letá dcera zemřela v průběhu studijního programu v zahraničí? Ale pokud opravdu porozumíme Skutečným pravidlům života, uvidíme, že je plný utrpení a radosti, výšin a pádů, jasnosti a zmatku, dobrého a špatného. Nezáleží na tom, co děláme, nikdy nebudeme imunní vůči životním změnám a ztrátám: neúspěchy v podnikání, nehody a nemoci, rozvod a – v té nejtemnější hloubce – ztráta milované osoby. Určitě zažijeme radost, ale stejně tak i smutek, zmatek, spory a zármutek.

Drobné písmo tu není pouze od toho, aby nás varovalo před vedlejšími účinky, rizikem, nebezpečím a nespravedlností. Probouzí nás k zázrakům života, překvapením a začínajícím odhalením toho druhu, které prosvětlují a proměňují naše životy v jeden určitý moment. Skutečná pravidla, která se chystáme zvážit, mohou být velmi nenápadnými a skrytými drobnými písmenky života.

Momentálně se nesnažím naznačit, že jsme vždy otroky sil, které jsou mocnější než my, nebo že bychom se měli vzdát života, jaký jsme si naplánovali. Neexistuje výmluva, proč neposouvat trpělivě naše sny a snažení, abychom se stali tím nejdokonalejším a nejlepším vyjádřením sebe sama. Je to náš čas a musíme z něj dostat vše, co dokážeme. Naší výzvou je trpělivě následovat to, co chceme, a zároveň přijmout to, co nám život přinese, a to bez ohledu na naše plány. Překonat těžké chvíle – a proměnit nepřízeň osudu v příležitost – vyžaduje odvahu, skromnost a uvědomění si toho, jaké věci ve skutečnosti jsou.

Stát se skutečností

Přímost nebo opravdovost, to je téma, které prochází každou kapitolou této knihy (a celým mým koučováním, konzultacemi a přednáškami), neboť je to rozumná strategie života (mimo jiné umožňuje rozvoj charakteru, buduje ctnosti, život v bezúhonnosti a úspěch ve vztahu). Je také klíčový při vypořádávání se všemi formami nepřízní osudu. Klišé jako „lepší vrabec v hrsti nežli holub na střeše“ jsou milá, ale neřeknou nám, jak změnit náš život.

Kultivací a zostřováním našich nejdůležitějších a podceňovaných nástrojů a jejich uvědoměním připravujeme základ pro soustavný růst a změnu. Když se začneme zabývat svým vlastním životem, budeme potřebovat opěrné body anebo pravidla. Potřebujeme jim porozumět a uvědomit si je, pokud chceme dosáhnout toho nejvyššího a nejlepšího v sobě, ve vztahu a v práci. I pokud by to pro začátek znamenalo vyhrabat se ze dna a vyjasnit ovzduší plné zmatku. Osvobození od démonů a sebeobranných reflexů, které nás drží zpátky. Má cesta v průběhu posledních 15 let, kdy jsem se probojovával zpět k životu po smrti Jenny, mě zavedla hluboko do drobného písma života a pomohla mi tak odkrýt jeho skutečná pravidla.

Tato pravidla mi dala uvědomění, perspektivy a duchovní svobodu, která mě navedla tam, kde jsem byl a kam jsem chtěl jít. Přemýšlím o nich jako o jistém typu navigačního systému, který mi pomáhá v období nejistot zmapovat, kde na cestě se v dané chvíli nacházím. Šetří mi čas a mrzutosti. Jenom zadám koordináty a neviditelná žena s britským přízvukem mě zavede na určené místo.

Samozřejmě, jak všichni víme, dosažení vysněného cílového bodu není tak jednoduché. Jsou chvíle, kdy se ztratíme, jsme zmateni a jdeme opačným směrem. Je to chvíle, kdy se velmi hodí přepočítávací funkce navigačního přístroje. Někdy musíme v mysli najít tlačítko RESET, abychom uvolnili své opevnění a znovu se kalibrovali. Nebo zajít na internet a aktualizovat osobní navigační systém, abychom tak zahrnuli všechny nové cesty. To vyžaduje trpělivost, flexibilitu a klidné rozhodování, kritické faktory při důležitých úpravách změny směru našeho života a jeho posunu vpřed.

Vybízím vás, abyste použili tato pravidla s trpělivostí a laskavostí. Při čtení knihy, jako je tato, je jednoduché naplnit hlavy sebekritikou a pochybnostmi o vlastní osobě. Řekneme si: „Nedělám to správně!“ nebo „Celé jsem to zpackal/a.“ nebo „Měl/a jsem to vědět už dávno a dělat to tak celou dobu.“ Namísto ostré sebekritiky si přečtěte Skutečná pravidla života s láskou a slitováním vůči sobě. Dokonce i ten nejmenší růst v porozumění sám sobě vytvoří více prostoru ve vašem srdci a mysli, více svobody být člověkem (a skutečným) a více energie pro úklid svého vlastního nepořádku.

Nechte pravidla, ať k vám promlouvají. Neexistuje špatný způsob, jak číst tuto knihu, a ani špatný způsob, jak interpretovat její pravidla a aplikovat je v životě. Možná vás zaujmou tři nebo čtyři pravidla, na která se zaměříte. Možná to bude jedno konkrétní pravidlo, které k vám promluví. A navíc, jelikož pravidla nejsou nijak návazně řazena, nebojte se otevřít jakékoli z nich a začíst se do něj, případně přeskakovat z jednoho na druhé.

Struktura Skutečných pravidel života je jednoduchá: každá kapitola je věnována jednomu z nich. Každé pravidlo reprezentuje jednu z klíčových věcí, kterou jsem se naučil v průběhu 15letého probouzení ze zármutku a také tím, že jsem figuroval jako konzultant doslova pro tisíce lidí – všechny z nich považuji za své učitele.

V průběhu čtení této knihy naleznete tabulky nazvané Skutečné činy, zvýrazněné klíčové myšlenky pro každé skutečné pravidlo. Jsou k tomu, aby destilovaly vše, co probíráme, do jednoduše stravitelných zrnek. Na konci každé kapitoly je tabulka Skutečné činy. Berte je jako rady na cestu – proveditelné kroky, které vám pomohou reflektovat dané pravilo, prozkoumat možnosti pozitivních změn a vyčistit si cestu pro to, aby mohly nastat. V kapitolách samotných je také zahrnuto několik cvičení.

Používejte tuto knihu jako pracovní sešit. Pokuste se vyvarovat pouhého pasivního listování; dělejte si na stránky poznámky, ohýbejte jim rohy nebo je pokryjte malými lepicími štítky. Zapište si zajímavá témata (i s časovým údajem, abyste je mohli později dohledat) a dělejte navrhovaná cvičení, která vám pomohou k lepšímu uvědomění. Možná si budete chtít vést speciální deníček nebo si zapisovat svá „aha“ a životní změny sdílet s důvěryhodnou osobou, například s přítelem nebo životním trenérem. Požádejte je o osobní zhodnocení. Nebo si najděte na www.kendruck.com rubriku, kde ostatní čtenáři píší o konkrétních pravidlech života a interaktivně sdílejí své zkušenosti.

Tato kniha vám pomůže strhnout oponu a vidět pravidla, která ve skutečnosti ovládají váš život a životy lidí kolem vás. Žádné pohádky. Žádné bláboly ani výmysly. Skutečná pravidla života jsou tu od toho, aby vám dodala sílu a abyste vy tak mohli být upřímnější sami k sobě a autentičtí ve způsobu, jakým žijete. Má vás inspirovat k tomu, abyste se zbavili klapek na očích, a vést vás přes všechny ty změny, po kterých toužíte.

Pochopit to, jaký život ve skutečnosti je, smířit se s překonáváním neštěstí, žít ve světle skutečných životních požehnání a pevně uchopit nesmírnost; to je cesta, která vás čeká. Jste připraveni vydat se po ní?

1

Život není fér:

Je více než to

Po většinu svého života jsem předpokládal, že život je vpodstatě spravedlivý. Většina znás funguje podle tohoto principu, vědomě či nevědomě. Předpokládáme, že pokud tvrdě pracujeme na dosažení svých snů, podaří se nám jich dosáhnout. Máme-li děti, předpokládáme, že znich vyrostou čestní lidé. Věříme, že se nám bude dařit, pokud děláme svou práci supřímným zápalem. Když si koupíme dům, očekáváme, že splatíme hypotéku za 30 let.

Pak se ale něco stane. Manžel nás zradí. Ztratíme práci snů. Manželka odejde zdomova auž se nevrátí. Dítě se stane závislé na drogách. Blízký přítel onemocní. Vurčitém okamžiku všichni stojíme tváří vtvář kruté pravdě: život není vůbec fér.

Až do smrti své dcery Jenny jsem žil sfalešným pocitem, že mé dcery jsou chráněné, atudíž se jim nemůže nic zlého stát. Předpokládal jsem, že životy Jenny aStefie budou dlouhé ašťastné. Astejně tak imůj vlastní. Zdálo se, že díky poctivé práci jsem měl vživotě opravdu štěstí: měl jsem pěkný dům, finančně se mi dařilo asnažil jsem se být dobrým rodičem. Aprotože je život vpodstatě fér, tak se mi za mé úsilí odvděčil.

Ale jak jsem zjistil jedné noci vroce 1996, život není fér. Nikdy totiž nebyl anikdy ani nebude.

To se stává. Anebo ne?

Všichni jsme slyšeli pořekadlo „To se stává,“ nebo„Věci se nedějí bezdůvodně“. Poté, co Jenna zemřela, slyšel jsem to mnohokrát. Ve snaze vysvětlit si Jenninu smrt ji lidé přisuzovali všemu možnému, počínaje smůlou, božskou vůlí konče. Někdo mi dokonce řekl, že: „Všechno, co se děje, má dobrý důvod. Bůh ji musel vnebi potřebovat.“

Pak zde také byli lidé, kteří přisuzovali její smrt karmě. „Je to všechno součást většího plánu, podle kterého měla Jenna zemřít. Byl to její osud.“

Pravdu onáhlé anásilné smrti mé dcery nelze zcela zjistit, jako mnoho dalších věcí. Jistě by to se mnou otřáslo, pokud by mi to někdo býval řekl. Je zcela na nás, čemu budeme věřit ajaký si uděláme názor na to, proč se dějí špatné věci. Nicméně jakýkoliv pokus ovysvětlení, proč se toto stalo, byl pro mě zcela neuspokojivý anikterak mi nepomohl.

Nemůžeme sjistotou vědět, zda vše, co se děje, se děje bez příčiny anahodile. Existují úžasné debaty oexistenci vyšší inteligence, jakéhosi plánu, uspořádání či osudu, podle nějž se vše řídí. Pak také existují stejně úžasné debaty opravém opaku. Chci tím říct, že je mimo naši kapacitu sjistotou poznat, co vše ovlivňuje směr, kterým se odvíjejí naše životy. Nevíme, jakým způsobem zemřeme. Netušíme, zda vůbec existuje něco, co by dávalo smysl vzáležitostech, jako jsou tyto.

Tato skutečnost by nás nicméně neměla nikdy odvádět od hledání cesty vtemnotě, od hloubání aprozkoumávání životních otázek. Je zcela přirozené, že toužíme po vědění apomocí intuice, duchovna, ale dokonce ivědy chceme zjistit víc otajemstvích světa okolo nás. Zcela jistě každému znás může dlouhodobě pomoci hlubší poznání života asmrti, ikdyž to zpočátku otřese celým naším světem.

Jistěže stále existují určité otázky, které nebude moci vysvětlit ani věda kdekoliv na světě. Například: co se stane, když zemřeme?

Část tajemství ohledně smrti jsem pochopil, jak už to často bývá, když jsem trávil čas s„pozůstatky“ své dcery. Přepravit Jennino tělo zIndie domů byl velmi obtížný anamáhavý proces, který se nakonec zdařil jen díky pomoci pana apaní Clintonových ajejich zaměstnanců. Její tělo dorazilo zIndie den před jejím pohřbem, atak jsem sní mohl strávit pár posledních společných chvil před pohřbem.

Nic, co jsem kdy zažil, se ani zdaleka neblíží té neuvěřitelné bolesti, kterou jsem cítil, když jsem vrukou držel tělo své mrtvé dcery. Potřeboval jsem ji políbit amluvit sní, učesat jí vlasy, které jí padaly do očí. Přistihl jsem se, jak hledám vjejím těle známky života, ale Jenna již dávno opustila své tělo. Tehdy jsem zcela jasně pocítil, že její duše již odešla jinam. Jakmile jsem ji objal, byl jsem otom zcela přesvědčen.

Když vaše dítě zemře, veškeré vaše teorie oživotě– zda se věci dějí jen tak, anebo je ovládá vyšší moc– se stanou nevyhnutelnou realitou. Avy potřebujete vědět, kde vaše dítě je! Není to příliš odlišné od otázek, které si kladou znepokojení rodiče: „Kde jsou děti dnes večer? Kdy se asi vrátí domů?“ Když vaše dítě zemře, nepřestanete se ptát „Kde je moje dítě?“ anepřestanete hledat náznaky toho, kde se asi teď nachází.

Upříležitosti narozenin či svátků občas chodím na hřbitov, kde je Jenna pochovaná. Jediné, co slyším je, jak mi říká: „Co tady děláš, tati? Ten hrob smou fotkou ajménem přeci nejsem já. Pokud se mnou chceš být, tak se mnou buď, ale já nejsem tady.“

Je velice snadné ztratit se vrůzných teoriích oživotě asmrti acítit se pokořený snahou najít pravdu. Každý znás se jistě zajímal oto, zda je život jen řetězec náhodných událostí nebo zda existuje milující Bůh, který na vše shlíží. Jsme lidské bytosti zažívající duchovní prožitky, anebo duchovní stvoření prožívající lidské pocity?

Na tyto otázky nemám odpověď. Mohu pouze říct, že sjistotou nevím, co je smrt. Mohu pouze spoléhat na svou víru. Tomu, kdo tvrdí, že to sjistotou ví, asi chybí jeden znejzákladnějších anejbožštějších prvků života– smysl pro tajemno. Ač smrt může být ohavné aděsuplné tajemství, konec života může být nádherně mystický ahluboký.

Přechod do reality– „dvě stránky Tajemství života“

Nesnesitelná bolest ze ztráty azlomeného srdce vás často může přimět kotázce: „Proč?“ Stejně se ale můžeme ptát ina důvod požehnání adary, kterých se nám vživotě dostalo. Pravdou je, že je to všechno tajemství. Nemáme šanci zjistit, proč jsou naše srdce někdy rozpolcená vedví avjiných případech překypují city.

Láska je taktéž jednou zvelkých záhad azároveň zázraků života. Nezáleží na tom, zda se jedná omileneckou lásku, lásku mezi přáteli či lásku, kterou cítí rodič ke svému zemřelému dítěti. Milovat abýt milován je opravdu jednou znejvíce povznášejících asoučasně matoucích součástí lidské existence. Každý jin má ale isvůj jang aobrácenou stranou lásky je její ztráta.

Ztráta milované osoby znamená, že se musíme probojovat zoufalstvím, rozčarováním anaší vírou v„šťastně až do smrti“ a„navždy“. Budeme tak se zlomeným srdcem cítit hluboké rozčarování avelký smutek. Je pevně dáno, že se ve svém životě budeme vurčitém momentu cítit zničení ztrátou, ataké je pevně dáno, že zemřeme.

Kdybychom ale věděli, že život není fér aže ztráty budou jeho nutnou součástí, jakým způsobem bychom připravili pro sebe sama asvé děti skutečná pravidla života, místo abychom je utišovali zaobalenými příběhy, pohádkami adočasnými řešeními? Jak můžeme pomoci dětem vypořádat se stěmito problémy azároveň si vypěstovat schopnost vědět si vživotě rady aumět si poradit aještě ktomu jim jít příkladem?

Pro každého rodiče je přirozené chránit své dítě před krutou realitou, ale pokud ho budeme chránit přespříliš, nemusí si nikdy vypěstovat schopnost vyrovnat se sproblémy. Na druhou stranu je nerozumné, adokonce nebezpečné bezhlavě je vystavovat náročným situacím. Jak tedy opravdu můžeme pomoci dětem vsituaci, kdy někoho ztratí, aby se vyrovnaly snepřízní osudu, ato aniž bychom jim říkali, aby se vzpamatovaly, vzchopily se ašly dál?

Vzchop se, dědo

Když jsem před lety měl přednášku na konferenci vIowě, jeden farmář ve středním věku mi řekl příběh, na který nikdy vživotě nezapomenu. Tento muž vychoval svého syna jako opravdového muže. Tehdy to znamenalo být tvrdý asilný: projevování citů bylo něco, co dělali pouze slaboši. Jeho mantrou bylo: „Vzchop se ajdi dál.“ Ato dokonce ivdobě velké emocionální ztráty. Když měl syn tohoto muže svého vlastního syna, vychovával ho vpodobném duchu.

Jednoho dne tento muž oral pole společně se svým sedmiletým vnukem ajejich traktor se rozbil. Když se muž snažil stroj opravit, radlice upadla amuž si pořezal ruku. Uvědomil si, že je míli od domu, krvácí anemůže se hýbat. Proto řekl svému vnukovi: „Musíš dojít dědečkovi pro pomoc. Prosím, jdi do domu apřiveď babičku.“ Malý chlapec se otočil na dědečka, akdyž uviděl krev, jak skrápí zem, na chvíli se odmlčel apak řekl: „Dědo, vzchop se!“

Se zděšením, že jeho vnuk nechápe vážnost situace, si muž pomyslel: Co jsem to jen udělal? Jeho heslo „Buď muž“, kterého se držel celý život, ho mohlo stejně tak dobře zabít. Naštěstí chlapec nakonec pro pomoc doběhl amuž přežil. Nicméně přirovnání je nasnadě: říkat dětem, aby se vzchopily abránily se ve chvílích bolesti azármutku, není vždy tou nejlepší radou. To, co naučíme naše děti, může jednou znamenat rozdíl mezi životem asmrtí.

Jak najít sílu vpokoře

Všichni zažíváme okamžiky pokory askromnosti. Mohou přijít vklidu pozdní vnoci nebo poté, co doběhneme maraton, přijdeme opráci nebo kariéru, manželku či milovaného přítele. Ať už jde ocokoliv, tyto určující momenty odhalí naši skutečnou podstatu, charakter avíru. Občas chceme být cokoli jiného, jen ne skromní, to bychom raději zešíleli. Křičíme: „Udělal jsem všechno, co po mě žádali! Audělal jsem všechno správně. Co jsem provedl, že si tohle zasloužím!?“

Skutečné činy– „skutečná pokora“

Aod toho se odpíchněte.

Trvající paradox

Skutečné činy

Co si odnést