Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. Ing. Václav Jurečka, CSc., a kolektiv

Mikroekonomie

2., aktualizované vydání

Kniha je monografie

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5259. publikaci

Autorský kolektiv:

Prof. Ing. Václav Jurečka, CSc. (vedoucí autorského kolektivu) – kapitoly 1, 2, 6, 7, 8, 9, 10,

11, 12 (kromě 12.9, 12.10), 13, 14, 15, 17, 21

Ing. Martin Hon, Ph.D. – kapitoly 12.9, 12.10

Ing. Ivana Jánošíková, Ph.D. – kapitoly 16, 18, 19, 20

Dr. Ing. Eva Kolcunová – kapitola 22

Ing. Lenka Spáčilová, Ph.D. – kapitoly 3, 4, 5

Odborní recenzenti:

Prof. PhDr. Kamil Fuchs, CSc.

Doc. Ing. Jolana Volejníková, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Odpovědní redaktoři Mgr. Petr Mušálek, Mgr. Kamila Nováková

Sazba Milan Vokál

Počet stran 368

Druhé vydání, Praha 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-4385-1

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vokál.

ISBN 978-80-247-8664-3 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8665-0 (ve formátu EPUB)

Úvodní slovo recenzentů

Co do obsahu i struktury se jedná o text, který vytváří úspěšné předpoklady k tomu, aby se stal vhodnou učební pomůckou a naplnil cíl, ke kterému je určen. Kvalita textu je podepřena obsahovou přesností a srozumitelností výkladu. Splňuje všechny základní metodické požadavky kladené na vysokoškolskou učebnici a vedle možnosti poskytnout ucelený systematický výklad úvodu do ekonomie a základů mikroekonomie se jedná o text, který má předpoklady pro utváření ekonomického myšlení čtenáře.

prof. PhDr. Kamil Fuchs, CSc.

Ústav ekonomie, Provozně ekonomická fakulta

Mendelova univerzita v Brně

Nová učebnice Mikroekonomie představuje velmi zdařilý a stále žádaný studijní materiál, který rozšiřuje nabídku původních českých odborných učebních textů z oblasti obecné ekonomie. Srozumitelnou formou, vhodným, logicky řazeným a pečlivě zpracovaným textem spolu s bohatou grafickou interpretací a zejména vyváženým výkladem mikroekonomické problematiky seznamuje čtenáře s problematikou mikroekonomie a základními principy fungování ekonomiky. Učebnice bezpochyby poskytne neotřelé a přínosné pohledy na mikroekonomii a posílí rozvoj odborné zdatnosti studentů i dalších čtenářů k věcné ekonomické argumentaci v dané tematice, neboť ekonomický život žije každý z nás.

doc. Ing. Jolana Volejníková, Ph.D.

vedoucí Ústavu ekonomie, Fakulta ekonomicko-správní

Univerzita Pardubice

O autorech

Prof. Ing. Václav Jurečka, CSc.

Studoval obor Politická ekonomie na Národohospodářské fakultě (dříve Fakultě politické ekonomie) Vysoké školy ekonomické v Praze (1967). Po čtrnáctiletém působení ve sféře vzdělávání dospělých (politická ekonomie, personalistika, andragogika) se stal docentem Vysoké školy báňské – Technické univerzity Ostrava (VŠB – TU Ostrava), kde působí do současné doby. Osmnáct let vedl katedru ekonomie na Ekonomické fakultě této univerzity. Dlouhodobě studoval ekonomické chování malých evropských zemí; v této oblasti obhájil kandidátskou a habilitační práci. V posledních letech se zaměřuje na vliv institucionálních faktorů na ekonomický rozvoj. V roce 1993 byl jmenován profesorem ekonomie. Vyučuje základní kurz mikroekonomie a makroekonomie, institucionální ekonomii a dějiny české ekonomie. Dlouhodobě je školitelem doktorandů a členem několika vědeckých rad a oborových rad pro doktorská studia.

Ing. Martin Hon, Ph.D.

Je absolventem Ekonomické fakulty Vysoké školy báňské – Technické univerzity Ostrava, obor Národohospodářství (2002). V roce 2009 ukončil doktorské studium v oboru Ekonomie na téže fakultě. Od roku 2004 působí jako odborný asistent na katedře ekonomie Ekonomické fakulty VŠB – TU Ostrava. Vyučuje mikroekonomii a makroekonomii ve všech typech kurzů. V oblasti výzkumu se zaměřuje na regulaci trhů, ekonomiku energetických odvětví a na ekonomické nástroje ochrany klimatu.

Ing. Ivana Jánošíková, Ph.D.

Vystudovala Ekonomickou fakultu Vysoké školy báňské – Technické univerzity Ostrava, obor Ekonomika průmyslu, v roce 1985. Po několikaleté praxi v podnikové sféře působí od roku 1992 jako odborná asistentka na katedře ekonomie Ekonomické fakulty VŠB – TU Ostrava. Přednáší v kurzech mikroekonomie a makroekonomie v bakalářském i navazujícím stupni studia, včetně výuky těchto předmětů v angličtině. Pro zahraniční studenty rovněž vyučuje kurz protimonopolní regulace a ochrany hospodářské soutěže v EU. Dlouhodobě se specializuje na zkoumání vlivu přímých zahraničních investic na ekonomiku ČR. V této oblasti obhájila v roce 2001 doktorskou disertační práci v oboru Ekonomie. Pobývala na studijních stážích na několika zahraničních vysokých školách ekonomického zaměření.

Dr. Ing. Eva Kolcunová

Absolvovala studium v oboru Politická ekonomie na Ekonomické fakultě Rostovské státní univerzity (1979). Doktorský titul získala v oboru Ekonomie (1998) na Ekonomické fakultě Vysoké školy báňské – Technické univerzity Ostrava. Na počátku své akademické kariéry pracovala na katedře politické ekonomie a posléze na katedře ekonomie Ekonomické fakulty VŠB – TU Ostrava, kde vyučuje mikroekonomii a makroekonomii pro bakalářské a magisterské studium. Vede rovněž základní kurzy ekonomie pro technické obory na jiných fakultách VŠB – TU Ostrava a na jiných (vyšších odborných) školách v regionu. Absolvovala několik studijních pobytů ve frankofonních zemích. Od roku 2010 je předsedkyní regionální pobočky České společnosti ekonomické a členkou výkonného výboru a představenstva České společnosti ekonomické.

Ing. Lenka Spáčilová, Ph.D.

Je absolventkou Ekonomické fakulty Vysoké školy báňské – Technické univerzity Ostrava (1985). S touto školou spojila i svou dosavadní pracovní kariéru a působí zde jako odborná asistentka na katedře ekonomie. Na stejné fakultě ukončila v roce 2000 doktorské studium v oboru Ekonomie. Její specializací jsou dějiny ekonomických teorií, mikroekonomie a manažerská ekonomie. Kromě výuky na Ekonomické fakultě rovněž přednáší na jiných fakultách VŠB – TU Ostrava a v kurzech celoživotního vzdělávání a MBA. Absolvovala několik studijních pobytů na John Moores University v Liverpoolu. Působila také jako lektor předmětu Ekonomie v Systému certifikace účetních organizovaném Institutem svazu účetních. V oblasti výzkumu se specializuje na problematiku inflace.

Předmluva

„Vyrůstal jsem v průmyslové oblasti na jižním břehu jezera Michigan – ve městě Gary ve státě Indiana – a chudobu, nezaměstnanost a diskriminaci jsem denně viděl na každém kroku. Právě proto jsem šel studovat ekonomii, abych tyto jevy pochopil a mohl s nimi něco udělat.“

Joseph Stiglitz

Od prvního vydání učebnice Mikroekonomie uplynuly tři roky. Vzhledem k rozsahu, v jakém je učebnice ke studiu využívána, se ukázalo jako potřebné připravit její druhé vydání. Přestože během tříletého života učebnice nedošlo v chování mikroekonomických subjektů k takovým změnám, které by vyžadovaly revizi základních tezí mikroekonomie, považovali jsme za užitečné stávající text inovovat některými doplňky a dílčími úpravami. Jednou z nich je přesun problematiky časových období v ekonomii z kapitoly věnované firemním nákladům do úvodu k teorii firmy, neboť pochopení „času“ v chování firmy je nezbytné již při analýze jejího mezního produktu a s ním souvisejících veličin. Připomeňme ještě, že souběžně s novým vydáním Mikroekonomie je nakladatelstvím Grada Publishing, a.s., znovu vydávána i učebnice Makroekonomie.

Publikace, kterou zájemcům o ekonomii předkládáme, shrnuje základní problematiku mikroekonomické teorie, v níž lze spatřovat anatomii tržního hospodářství. Text je koncipován jako učební pomůcka k základnímu (vstupnímu) kurzu mikroekonomie na vysokých školách ekonomického zaměření.

Primárním cílem autorů tohoto textu je pomoci čtenářům k pochopení reálných ekonomických jevů a procesů. Při tvorbě textu jsme se snažili, aby teoretické modely a postupy, které jsou k interpretaci ekonomické reality používány, byly podány co nejsrozumitelněji. Proto jsme v některých případech výklad zejména některých grafických modelů záměrně trivializovali.

V textu často používáme grafický aparát, nejrůznější křivky. Věříme, že ve vás přesto nevzbudíme dojem, že obecná ekonomie je „jen o křivkách“, neboť by to bylo hluboké nepochopení! Křivky slouží k tomu, abychom mohli co nejnázorněji vyjádřit to, co vám současně sdělujeme slovně. Časté používání křivek v ekonomii zpravidla kritizují ti, kdo postrádají představivost nebo ochotu vložit do studia teoretického předmětu dostatečné množství duševní energie. Grafy, které používáme, nejsou složité, byť se bez předběžného seznámení s problematikou jimi vyjadřovanou mohou takovými jevit.

Tradiční součástí úvodních učebních textů bývá teorie všeobecné mikroekonomické rovnováhy. Dosavadní zkušenost nás přivedla k závěru, že pedagogicky je účinnější, je-li tato problematika součástí středně pokročilého kurzu mikroekonomie. Proto jsme tuto teorii, představovanou nejčastěji Edgeworthovým krabicovým diagramem, do této učebnice nezahrnuli.

Často používáme anglické symboly. Smyslem této „anglizace“ je snaha o mezinárodní standardizaci a také o lepší orientaci při studiu zahraniční ekonomické literatury.

Nevíme, jak silná je intenzita vaší vnitřní motivace ke studiu ekonomie, která bývá někdy považována vzhledem k materii, kterou zkoumá, za dismal science – tedy pochmurnou vědu. Z naší pedagogické praxe však víme, že přistoupíte-li ke studiu ekonomie se zájmem nebo alespoň bez averze, budete pozitivně překvapeni užitečností znalosti této disciplíny pro hlubší chápání hospodářského života. Ne, nemyslíme si, že při přemýšlení o ekonomickém životě budete kreslit křivky, počítat jejich sklon a průsečíky, avšak znalost těchto křivek, logiky jejich konstrukce, směrů a sklonů vám pomůže při osobní myšlenkové analýze hospodářské reality, která nás všechny obklopuje. Mnoho naléhavých problémů, kterým čelí naše domácnosti, naše země a Evropa, je ekonomické povahy, a proto je určitá znalost ekonomie důležitá pro každého, kdo chce tyto problémy nejen pozorovat, ale i chápat, kritizovat a podílet se na jejich řešení. Koneckonců i ty problémy, které nejsou svou povahou primárně ekonomické, ale politické, sociální, kulturní apod., mají zpravidla své ekonomické souvislosti. V jistém smyslu můžeme říci, že ekonomie usnadňuje uvažování o všem, co vidíme, slyšíme, čteme a co děláme.

Pokud jste se dostali ke studiu ekonomie z jiných příčin než z vnitřního zájmu, neklesejte na mysli. Také otec ekonomické vědy Adam Smith neměl v úmyslu hlouběji studovat ekonomii, natož ji rozvíjet. Nakonec v ní našel zalíbení. Třeba se to stane i vám.

Učební text vám předkládáme v době, kdy je svět poznamenán tím, co je označováno jako globální ekonomická krize. Slavný americký ekonom, pocházející z Moravy, Joseph Schumpeter (1883–1950) kdysi napsal, že krize je „tvůrčí destrukcí“. Ta se zřejmě dotkne některých součástí široce pojaté ekonomické vědy, zejména vědy finanční a makroekonomického prognózování. Nelze však očekávat nějaké zneplatnění základních poznatků obecné ekonomie. Žádné pálení učebnic ekonomie se konat nebude…

V souvislosti s ekonomickou krizí je účelné připomenout tzv. Zaubermanův zákon, který vyznívá pro ekonomii a ekonomy velmi optimisticky: „Čím horší je ekonomika, tím lépe jsou na tom ekonomové.“1 Toto úsloví, jehož autorem je bývalý profesor London School of Economics Alfred Zauberman, je třeba chápat tak, že čím horší je ekonomická situace, tím větší je zájem o ekonomii. Z tohoto hlediska vychází tato učebnice ve vhodnou dobu.

Za pomoc při technické přípravě učebnice vyslovujeme upřímné díky paní Michaele Pakové a Žanetě Churavé.

Autoři

1 Guardian, 5. 10. 1983

Část  A

Úvod do ekonomie

1.Seznámení s ekonomií

„Inteligentní občané si nemohou v dnešní době dovolit zůstat neposkvrněni ekonomií.“William J. Baumol, Alan S. Blinder

Zřejmě jste se odhodlali věnovat část svého disponibilního času studiu ekonomie. Neznáme pohnutky, které vás k takovému rozhodnutí o užití času přiměly. Ať již však byly jakékoli, je účelné, abyste o vědní disciplíně, které chcete či musíte přinést určitou oběť v podobě času a nejrůznějších odříkání, měli určitou předběžnou představu. K jejímu vytvoření má napomoci tato úvodní kapitola.

Ekonomie je vědou, která usiluje o poznání velmi široké a velmi důležité oblasti života člověka a lidské společnosti. Zabývá se tak závažnými a citlivými problémy hospodářského života, jakými nepochybně jsou hojnost a chudoba, tvorba bohatství a jeho rozdělování, peníze a úrok, zaměstnanost a nezaměstnanost, kapitál a práce, zisky a ztráty, ceny a životní úroveň, inflace, deflace, daně, měnové kurzy atd. Ekonomie rovněž hledá odpovědi na otázky, proč jsou určité statky produkovány a jiné nikoli, jak se chová spotřebitel na trhu výrobků a služeb, proč je z celé řady možných výrobních metod zvolena a využívána právě jedna konkrétní apod. Seznam otázek, jejichž řešením se ekonomie zabývá, lze snadno rozšiřovat, není to však účelné. Rozumnější bude, pokusíme-li se předmět zájmu ekonomie vyjádřit souhrnně pomocí její definice.

O definování ekonomie jako vědní disciplíny se pokoušela dlouhá řada autorů, avšak s rozdílnou mírou úspěchu. Některé definice jsou příliš úzké a zjednodušující, jiné jsou naopak příliš široké a všezahrnující. Značná šíře a mnohovrstevnatost problematiky, kterou se ekonomie zabývá, činí definování této vědy obtížným. Jacob Viner, významný ekonom první poloviny 20. století, při svém pokusu o definování ekonomie rezignoval a prohlásil, že „ekonomie je to, co ekonomové dělají“. Svým způsobem má pravdu, avšak vypovídací schopnost takového výroku je problematická. Proto vám z plejády definic nabízíme dvě jiné, které v koncentrované podobě vyjadřují hlavní směr zkoumání v ekonomii: Ekonomie je vědou, která studuje způsob, jakým lidé používají vzácné, omezené zdroje k výrobě užitečných statků a služeb a jak si tyto statky a služby rozdělují a vzájemně směňují.

Posláním ekonomie je tudíž hledání a nalézání takových způsobů umístění a využití vzácných zdrojů, které vedou k co nejúspornějšímu (nejefektivnějšímu) dosažení lidských cílů, ať již individuálních, skupinových nebo celospolečenských.

Český ekonom Karel Engliš vymezil ekonomii jako „vědu, která pojednává o pořádku, ve kterém jednotliví lidé a celé národy pečují o udržení a zlepšení svého života“.

Ekonomie je již tradičně rozdělována na dvě oblasti: mikroekonomii a makroekonomii. Mikroekonomie a makroekonomie nejsou samostatnými vědními ekonomickými obory. Jsou pouze dvěma důležitými oblastmi ekonomie, chcete-li – „větvemi jednoho stromu“, které se liší úrovní pohledu, z níž je ekonomika studována.

Mikroekonomie studuje chování jednotlivých ekonomických jednotek, z nichž se sestává národní hospodářství. Jde např. o chování firem, domácností, vlastníků kapitálu, jednotlivých odborových svazů, vlastníků domů, bank, střadatelů, investorů apod. Mikroekonomie studuje také fungování dílčích trhů: trhu výrobků a služeb, trhu práce, trhu kapitálu a trhu přírodních zdrojů.

Makroekonomie studuje ekonomiku jako celek. Zajímá se o taková témata, jako jsou např. celková produkce v dané zemi, celková zaměstnanost, míra nezaměstnanosti, cenová hladina a inflace, platební bilance, státní rozpočet, veřejný dluh, množství peněz v oběhu apod. Někdy, avšak stále častěji, se v rámci ekonomie utváří relativně samostatná oblast – „mezinárodní ekonomie“, jak bývá překládán termín international economics. Tato část ekonomie, která je úzce spjatá s mikroekonomií i makroekonomií, se soustřeďuje na studium mezinárodních souvislostí ekonomického života země.

Označení mikroekonomie a makroekonomie vychází z řeckých slov mikros a makros, která znamenají „malý“ a „velký“. Platon a Aristoteles by se možná divili, co všechno dnes do oblasti „mikro“ zařazujeme. Mikroekonomie se totiž zabývá ekonomickým chováním i tak velkých jednotek, jako jsou např. firmy Exxon či American Telephone and Telegraph, Inc., jejichž objem ročních prodejů je větší než celková produkce některých národních ekonomik. Nicméně ten, kdo studuje cenovou strategii Exxonu či ATT je mikroekonomem, zatímco ten, kdo studuje inflaci v Trinidad Tobagu je makroekonomem. Rozlišení mezi mikro- a makroekonomií není tudíž založeno jen na rozměru studovaného objektu, jak by se snad dalo z termínů mikros a makros usuzovat. Zatímco se mikroekonomie zaměřuje na chování jednotlivých jednotek – bez ohledu na to, jak jsou velké, makroekonomie se soustřeďuje na chování celých ekonomik – bez ohledu na to, jak jsou malé.

1.1Smysl ekonomie

Ekonomie poskytuje užitečné nástroje k poznání a pochopení ekonomického života a ekonomického prostředí. Není nějakým souborem ustálených závěrů, definitivně poznaných pravd či pouček, které bychom si měli zapamatovat. „Je to spíše nástroj myšlení, technika myšlení, která pomáhá svému majiteli dospět ke správným závěrům,“ prohlásil o ekonomii významný anglický ekonom J. M. Keynes.

Význam znalostí obecné ekonomické vědy pro profesionálního ekonoma není asi potřebné zdůrazňovat. Vybavenost poznatky ekonomie je předpokladem pro úspěšné studium jiných ekonomických disciplín. V zemi s tržním hospodářstvím však nejsou ekonomické znalosti potřebné jen pro úspěšný výkon zaměstnání, ale i pro utváření vlastního osobního života, zejména pro organizaci jeho finanční stránky a pro přijímání důležitých životních rozhodnutí. Tak, jak se prohlubuje tržní charakter naší ekonomiky, stávají se poznatky ekonomie stále více součástí osobního vzdělání a „osobního kapitálu“. Povrchní představa či pocit, že každý, kdo někdy něco prodal či koupil, je ekonomem, zcela ustupuje do pozadí. Znalost ekonomie umožňuje lépe pochopit historii hospodářského vývoje i současný (a zdaleka nejen ekonomický) život společnosti. Napomáhá i k pochopení souvztažnosti mezi minulými ekonomickými ději a dnešní ekonomickou realitou, čímž umožňuje předvídat důsledky dnešních ekonomických procesů pro budoucnost. V tomto smyslu je ekonomie jedním z předpokladů samostatného myšlení o světě. Schopnost samostatné osobní interpretace ekonomického života umožňuje lepší orientaci ve spleti protichůdných a ideologií často zastřených stanovisek a návrhů politiků a stran. Hospodářské vzdělání tím, že podporuje samostatné ekonomické myšlení, osvobozuje občany z psychologické moci hromadných sdělovacích prostředků, resp. jejich vlastníků, a tím také napomáhá inteligentnějšímu umísťování volebních hlasů při volbách. Znalost základů ekonomie umožňuje filtraci zpráv a informací vlastním kritickým rozumem.

Poznatky ekonomie jsou rovněž nezbytné pro tvorbu úspěšné ekonomické politiky státu. Empirické, to znamená z praxe vycházející poznání, není dostatečným základem pro organizaci ekonomického života země, byť je také velmi důležité. Je poznanou skutečností, že „praktik bez teorie je v pozici poutníka bez kompasu“. K tomu je navíc možné dodat i známé rčení, dle kterého není „nic praktičtějšího než dobrá teorie“.

V současnosti se téměř na každém kroku přesvědčujeme o tom, že stále více politických, ekologických, zdravotních a podobných problémů každodenního života velmi úzce souvisí s ekonomií. Inteligentní občan se bez znalostí fundamentálních, tzn. základních ekonomických poznatků, neobejde. Proto také ekonomie dnes není zdaleka jen záležitostí ekonomů. Například konstruktér nemůže o stroji či jeho součásti uvažovat jen z hlediska pevnosti, pružnosti, dynamiky apod., ale také z hlediska ekonomických důsledků zvoleného konstrukčního řešení. V některých případech může být ekonomické hledisko dokonce rozhodující.

1.2Ekonomie pozitivní a normativní

Podle toho, zda ekonomie hodnotí nebo nehodnotí procesy a jevy, které zkoumá, rozlišujeme ekonomii pozitivní a normativní.

Pozitivní ekonomie má metodologický základ v pozitivní filozofii, za jejíhož zakladatele je považován francouzský filozof Auguste Comte. Připomeňme si, že základním principem pozitivismu je vycházet z daností, faktů a odmítat všechny úvahy a všechna tázání, která tuto pozitivitu překračují.

Pozitivní (někdy také „pozitivistická“) ekonomie zkoumá ekonomický život takový, jaký je. Snaží se analyzovat fakta ekonomického života, přičemž se zabývá jen takovými jevy, které jsou vědeckými metodami zjistitelné a dokazatelné. V souladu se svou doktrínou se pozitivisté vyhýbají takovým výrokům, dle nichž je např. X dobrá, resp. špatná věc.

Hodnotící soudy jsou dle ekonomů – pozitivistů záležitostí jiných oborů lidské aktivity, zejména politiky, morálky a náboženství. Stejně tak stanovování cílů. Ekonomie má pouze ukazovat racionální (tedy rozumné) cesty k dosažení cílů, nikoli však cíle samotné.

„Ekonomie je jako cestovní kancelář,“ říkají k tomuto problému Paul Samuelson a William Nordhaus, autoři snad nejznámější učebnice ekonomie. „Řekněte si, zda toužíte po sněhu či slunci. Je již pak věcí cestovní kanceláře, aby vás tam co nejrychleji a nejefektivněji dopravila. Ale výběr cíle závisí na vás.“

Normativní ekonomie. Zatímco pozitivní ekonomie odpovídá na otázku, jaká je ekonomická realita, snaží se normativní ekonomie odpovídat na otázku „jaká by měla být“. Normativní ekonomie se hodnotícím soudům nevyhýbá. Hledá takové modely fungování ekonomiky, jejichž výsledky jsou v souladu se společenskými hledisky (s kritérií společenského blahobytu).

V současné době zatím převládají v mezinárodní ekonomické obci pozitivistické přístupy. Zejména v Česku takové přístupy silně dominují a společenské vědomí je ovlivňováno cynickým pojetím ekonomie, dle níž „business of business is business“. V poslední době, pod tlakem velmi nepříznivých důsledků ekonomických rozhodnutí, činěných při opomíjení etických hledisek, však dochází k určitému posunu. Také v zahraničí, vlivem zostřujících se globálních problémů sílí obava, že čistě pragmaticky zaměřená věda může vést ke zničení lidstva. V tomto směru je aktuální myšlenka Jana Pavla II. v jeho encyklice Fidei et Ratio (Víra a rozum): „Jestliže moderní věda zatlačí všechny otázky smyslu a etiky do oblasti iracionálna, vyvstane nebezpečná představa, podle níž vše, co je technicky reálné, je přijatelné i z morálního hlediska.“

Bez ohledu na to, zda ten či onen směr ekonomického myšlení zahrnuje, nebo nezahrnuje etické faktory do své analýzy, ovlivňují tyto faktory výsledky hospodářské činnosti ať již na mikroekonomické nebo makroekonomické úrovni. Nedodržování uzavřených smluv, nedostatek důvěry mezi obchodními a vůbec ekonomickými subjekty, nerespektování dlouhodobě utvářených mravních pravidel jednání (korupce, podvody atd.) – to vše zvyšuje náklady ekonomického „provozu“ společnosti a snižuje jeho výsledek oproti výsledku, kterého by mohlo být dosaženo, kdyby hospodářským životem prověřená mravní pravidla byla účastníky ekonomických procesů respektována.

1.3Vznik a vývoj ekonomie

Ekonomie jako samostatná vědní disciplína vznikla v 18. století. Kořeny ekonomie však sahají mnohem dále do minulosti.

Mnohé dílčí pohledy na některé jevy hospodářského života jsou obsaženy již ve spisech židovských proroků. Vyhraněné ekonomické názory, zajímavé myšlenky a postřehy také nalezneme v pracích antických filozofů, zejména Xenofona (430–355 př. n. l.), Platona (384–347 př. n. l.) a Aristotela (384–322 př. n. l.). Jejich tehdejší názory na ekonomické otázky či problémy však byly vyslovovány jako součást širších filozofických názorových systémů, neboť ekonomie tehdy byla součástí filozofie. Teprve mnohem později, v souvislosti se změnami směřujícími ke vzniku kapitalistické ekonomiky, začal proces oddělování ekonomie od filozofie, proces utváření ekonomie jakožto specifického vědního oboru.

První prvky systematičtějšího ekonomického myšlení se projevily ve 14.–16. století v podobě názorového směru, který byl později označen jako merkantilismus. Jeho představitelé ztotožňovali bohatství s penězi (drahými kovy) a zdroj růstu společenského bohatství spatřovali především v oblasti obchodu, zejména zahraničního. Učení merkantilistů, které bylo úzce spjato s tehdejší hospodářskou politikou, si zachovalo významný vliv až do poloviny 18. století. Přes svou relativní jednoduchost a omezenost tehdejším horizontem poznání však poznatky, názory a myšlenky merkantilistů přispěly k formování ekonomie jako samostatné vědní disciplíny. Zajímavé a na svou dobu pozoruhodné myšlenky byly ve stejném období vysloveny arabskými učenci a španělskými jezuitskými mysliteli, které však byly – a do značné míry jsou – ekonomy ze zemí, jež se v moderní době staly hospodářsky dominantními, opomíjeny.

Důležitým přínosem k rozvoji teoretického ekonomického myšlení bylo učení francouzské školy fyziokratismu, která považovala za zdroj bohatství práci v zemědělství. Ekonomický názor fyziokratů byl do značné míry reakcí na poněkud jednostranné zaměření merkantilismu na oblast obchodu. Fyziokraté posunuli pozornost k výrobě – byť opět poněkud jednostranně, k výrobě agrární.

Mimořádného rozkvětu dosáhlo ekonomické myšlení v Británii v poslední třetině 18. století a na počátku 19. století, a to zejména v pracích Adama Smithe (1723–1790) a Davida Ricarda (1772–1823). Kniha A. Smithe Pojednání o podstatě a původu bohatství národů (1776) je většinou ekonomů pokládána za počátek ekonomie jako samostatného vědního oboru. Oba uvedené ekonomy považujeme za zakladatele klasické školy ekonomické teorie. Další významnou osobností této školy byl John Stuart Mill (1806–1873).

Následoval další dynamický a rozporuplný vývoj ekonomické vědy, který pokračuje i v dnešní době. V jeho průběhu vzniklo mnoho teoretických směrů, proudů a škol, které se v té či oné míře liší svým pohledem na hospodářský život. Z personálních dominant tohoto vývoje jmenujme alespoň Karla Marxe (1818–1883), Alfreda Marshalla (1842–1924), Johna Maynarda Keynese (1883–1946) a z novější doby například Miltona Friedmana (1912–2006).

Zakladatelem české ekonomické (národohospodářské) školy je Albín Bráf.

A. Bráf (1851–1912) působil jako profesor národního hospodářství na pražské univerzitě, kde začal vyučovat ekonomii v českém jazyce. Byl významným národohospodářským buditelem, který si uvědomoval, že plná emancipace českého národa se nemůže opírat jen o národní jazyk, literaturu, lidovou tvořivost a odkazy na slavnou minulost, ale že musí mít oporu v ekonomice. Podněcoval v českém národě sklon k podnikání a prosazoval zakládání českých ekonomických škol. Byl často povoláván do nejrůznějších funkcí v rodících se českých ekonomických institucích, byl však dvakrát i ministrem zemědělství v rakouské (vídeňské) vládě.

Významné místo ve vývoji českého ekonomického myšlení zaujímá Karel Engliš.

Karel Engliš (1880–1961) je tvůrcem teleologické teorie hospodářské (od řeckého telos – účel, cíl). Z dlouhé řady jeho prací s ekonomickou tematikou jmenujme alespoň Základy hospodářského myšlení (1922), Finanční vědu (1929), Soustavu národního hospodářství (1938) a Hospodářské soustavy (1947). K. Engliš byl prvním rektorem Masarykovy univerzity v Brně a v období 1947–1948 rektorem Univerzity Karlovy. Mimo svou vědeckou a pedagogickou činnost byl K. Engliš silně angažován ve finanční a měnové praxi první republiky: Působil jako ministr financí v šesti vládách a pět let jako guvernér Národní banky československé. Zemřel 13. 6. 1961 v Hrabyni.

Z dalších významných postav české ekonomie jmenujme Aloise Rašína (1867–1923) a Josefa Macka (1887–1972).

Ekonomie je vyvíjející se vědou, která odráží vývoj ekonomiky, společnosti a světa. Mnoho ekonomických teorií neprokázalo svou životnost, jiné si naopak uchovávají dlouhodobou platnost a schopnost dalšího rozvoje. Avšak i ty teorie, které dosud obstály v konfrontaci s reálným hospodářským životem, musí být otevřeny trvalé vědecké kritice. K otázce vědecké kritiky uveďme jednu obecnější myšlenku:

„Hodnotit a kritizovat tu či onu teorii je možno jen z hlediska doby, ve které byla zpracována. To jest, musíme vědět, jaké úkoly ve své době před ekonomy stály a jaké byly v příslušné době možnosti, které vůbec mohla teorie prokázat. To konkrétně znamená: nelze po příslušném ekonomovi požadovat více, než mohl ve své době udělat.“

V. Müller v Kapitolách ke studiu dějin ekonomických teorií (Praha. SPN 1964, s. 15)

1.4K názvu našeho předmětu

Název ekonomie pochází z doby antického Řecka (z řeckého oikos – dům, nomos – zákon). Ekonomií se ve starověkém Řecku – a také v Římě, rozumělo to, co bychom dnes nazvali zásadami, pravidly či pokyny pro správné hospodaření v domácnosti. V takto pojaté „ekonomii“ pochopitelně převažovaly praktické rady, např. jak zacházet s otroky, jak vést domácí „ekonomiku“, na jakou činnost se orientovat a jaké při ní volit pracovní postupy. Vedle těchto vyloženě praktických ponaučení se však vyskytovaly i obecnější úvahy o společenském či státním hospodářství.

V 17. a 18. století – ve snaze zdůraznit, že předmětem zájmu ekonomie jsou i širší celohospodářské souvislosti (dnes bychom řekli národohospodářské souvislosti) – začal být stále častěji ke slovu ekonomie připojován přívlastek „politická“ (politicos – společenský). Z Francie, kde se toto označení nejdříve vžilo, se termín politická ekonomie přenesl i do Británie, která se stala kolébkou ekonomické vědy. Tím se název politická ekonomie (political economy) všeobecně rozšířil. Tento název přijal i Karel Marx, jehož ekonomické učení se v naší zemi stalo po roce 1948 učením oficiálním. Proto jsme se také až do konce osmdesátých let minulého století u nás setkávali téměř výhradně s termínem politická ekonomie.

V anglosaských zemích, od doby, kdy A. Marshall nazval své dílo Principles of Economics (1890), se stále více – a dnes už téměř výhradně – používá název economics. Tento termín zatlačil ve světové ekonomické literatuře a pedagogice do pozadí označení politická ekonomie, byť se s ním i dnes setkáváme u některých autorů či v názvech významných ekonomických periodik.

Současně se změnou názvu disciplíny docházelo také k určitému posunu v předmětu zkoumání. Na rozdíl od původní „politické ekonomie“ je v economics kladen menší důraz na společenské a politické aspekty hospodářského života, jejichž zkoumání se stalo předmětem politických věd. Pozornost economics je převážně koncentrována na technicko-ekonomické a psycho-ekonomické stránky hospodářství.

V souvislosti s opětovným napojením české ekonomické teorie na světové ekonomické myšlení a v důsledku devalvace pojmu politická ekonomie v našem společenském vědomí probíhal proces hledání vhodného českého označení pro teoretickou ekonomickou vědu. Většina akademických ekonomů se přiklonila k termínu „obecná ekonomie“ nebo „ekonomie“.

1.5Charakter ekonomických zákonů

Ekonomický život není prostým shlukem nahodilých jevů a procesů, jak by se při zběžném pohledu někdy mohlo zdát. Při důkladném a dlouhodobém pozorování lze zaznamenat určité, relativně pevné souvislosti mezi ekonomickými jevy a procesy a mezi reakcemi ekonomických subjektů (např. spotřebitelů a výrobců, kupujících a prodávajících apod.). Hovoříme pak o ekonomických zákonitostech, které, jsou-li formulovány, nabývají podoby ekonomických zákonů.

V nejobecnější podobě vyjadřuje zákon určitý nutný vztah mezi věcmi, jevy a procesy.

Ekonomické zákony jsou zjevné jen v podmínkách mnohonásobného opakování lidských jednání, která jsou součástí hospodářského procesu. Tak například zákony tvorby cen či zákony peněžního oběhu, jež ovládají směnu (trh), nejsou zjevné v jednotlivých aktech směny, ale pouze tehdy, jestliže se tyto akty opakují masově. V jednotlivých, izolovaných aktech je zákonitost nepostižitelná. Vzhledem k této vlastnosti ekonomických zákonů, že jsou totiž zjevné jen při masovém opakování lidských jednání, říkáme, že jsou to zákony stochastické, mající charakter pravděpodobnostní. Spíše než absolutní kauzalitu (příčinnost) a nevyhnutelnost vyjadřují ekonomické zákony obecnou tendenci, typický vztah, typickou reakci. Jinak vyjádřeno: V následujících kapitolách se seznámíte například se zákonem poptávky. Z něj vyplývá, že vyšší cena benzinu vede za jinak stejných okolností ke snížení jeho spotřeby. Jak však asi sami uznáte, není tím vyloučena možnost, že jistý pan Novák nebo váš bratranec jezdí autem více než před zdražením benzinu.

Svým stochastickým charakterem se ekonomické zákony liší od zákonů přírodních. Tak například zákon volného pádu těles je zákonem proto, že se zrychlením 9,8 m/s2 padají na zem za určitých podmínek všechna tělesa. Odlišnost ekonomických zákonů je zcela logická, neboť na rozdíl od zákonů přírodních popisují jednání lidí a prosazují se jeho prostřednictvím. A lidé jsou nepochybně jinou matérií než třeba molekuly či atomy. Je rozdíl, zkoumáme-li vztah molekul při chemické reakci, anebo vztah lidí v ekonomice. Molekuly nebývají motivovány závistí či přejícností, nenávistí či láskou, ambicemi, soutěživostí a řadou dalších faktorů, které ovlivňují lidské počínání. Zcela logicky „je proto mnohem snadnější předvídat chování molekul než lidí“ (W. J. Baumol a A. S. Blinder).

Zvláštní skupinu zákonů představují zákony právní. Jsou to pravidla, která mají podobu norem, formulovaných zákonodárnými orgány společnosti. Právní zákony lidé ustanovují sami. Proto je také mohou v souladu s vývojem potřeb a svého právního vědomí pozměňovat, rušit či doplňovat. Právní zákony a normy, které upravují a usměrňují ekonomickou činnost lidí, například zákoník práce, obchodní zákoník, daňové a jiné zákony, by přitom samozřejmě měly vycházet z ekonomických zákonů poznaných ekonomickou vědou.

1.6Metody používané v ekonomii

Každá věda má svůj předmět zkoumání a také své metody, jimiž předmět zkoumá. Předmět zkoumání, tedy to, co ekonomie zkoumá, jsme přiblížili v souvislosti s pokusem o definici ekonomie. Nyní obraťme pozornost k jejím metodám.

Obecně je termín „metoda“ používán k označení souhrnu prostředků, užívaných určitým způsobem k dosažení určitého cíle. Metoda vědy je speciálním případem metody: je souhrnem prostředků a cest k dosažení vědeckých poznatků o zkoumané materii.

Cílem ekonomie je nikoli popis jevové stránky ekonomického života, nýbrž odhalení zákonů, které řídí lidské chování v podmínkách vzácnosti. Taková problematika se zcela zjevně liší od problematiky zkoumané v přírodních a technických vědách. Ekonomická realita je jiná než přírodní, nerozhodují v ní objektivní věci samy o sobě, ale to, co si o těchto věcech lidé myslí a jak podle toho jednají. Ekonomie proto nemůže při svém výzkumu používat chemické reakce, mikroskop, skalpel a podobné instrumentárium, které je zcela běžné v jiných vědách. Musí proto používat jiné nástroje poznání, kterými jsou především myšlenkové operace.

Nejdůležitějším nástrojem vědeckého myšlení v ekonomii je abstrakce. Abstrakce je taková forma poznání, při níž v zájmu pochopení podstaty odhlížíme od – v daném kontextu – nepodstatných vlastností a vztahů zkoumaného jevu či procesu, přičemž zároveň jeho zásadní vlastnosti a vztahy vyčleňujeme a analyzujeme. Ekonomický život člověka a společnosti je velmi komplexním fenoménem a jeho zkoumání v úplnosti a celistvosti se vymyká lidským možnostem. Proto metoda abstrakce tím, že umožňuje izolovat podstatné jevy a souvislosti od nepodstatných, umožňuje předmět zkoumání zpřístupnit analýze.

Získáme-li v ekonomii nějaký poznatek pomocí abstrakce, nesmíme zapomínat na to, jak jsme jej získali. Jestliže hodláme takový poznatek aplikovat v kontextu každodenního hospodářského života, musíme vždy přihlédnout ke konkrétním realitám, od nichž jsme v zájmu nalezení podstaty v procesu zkoumání abstrahovali.

Analýza znamená myšlenkové rozčlenění složité ekonomické skutečnosti na její dílčí části, prvky, vlastnosti a procesy, čímž vytváří podmínky k poznání jednotlivých jejich stránek. Myšlenkovým postupem, úzce souvisejícím s analýzou, je syntéza.

Syntéza je myšlenkový postup, ve kterém na základě stanoveného kritéria vytváříme celistvou představu o zkoumané materii. Syntéza umožňuje poznat vzájemné souvislosti mezi jevy a strukturu celku.

Indukce je myšlenkový nástroj, který umožňuje vyvozovat z poznání jedinečných jevů obecnější poznatky.

Dedukce je myšlenkový proces, v němž z určitých předpokladů logicky odvozujeme závěr. Z určitých výroků, které jsou považovány za pravdivé, jsou vyvozovány další závěry.

Modelování umožňuje provádět myšlenkové experimenty. Ekonomický model je zjednodušeným myšlenkovým obrazem, který znázorňuje ekonomické chování lidí v určitém společenském a fyzickém prostředí. Model vylučuje z problému to, co je nepodstatné, a tím umožňuje soustředit pozornost na to, co je základní. Modely jsou vyjadřovány slovy, grafy nebo rovnicemi.

Pozorování je významným zdrojem ekonomického poznání. Neznamená však jen registraci pozorovaných jevů, ale také jejich interpretaci.

Experiment je taková metoda poznávání, při níž se za kontrolovaných a řízených podmínek zkoumají jevy reálného světa. Experimentování v ekonomii je mnohem obtížnější než v přírodních vědách, neboť ekonomiku nelze zkoumat v laboratoři. Stejně tak není možné z reálné ekonomiky učinit laboratoř pro praktické ověřování těch či oněch teorií a hypotéz. Širší použití proto mají v ekonomické vědě experimenty myšlenkové, s jejichž pomocí je možné vyjasňovat vzájemné vztahy principů určité ekonomické teorie na teoretických modelech reálných situací. Nicméně v omezeném rozsahu se metoda experimentu v ekonomii přesto používá. Zkoumají se například reakce jednotlivců nebo domácností na změny cen, daní, kurzů akcií apod.

Soubor metod používaných v poznávacím procesu ekonomie je samozřejmě mnohem širší a je souborem otevřeným. Ekonomové přejímají metody zkoumání z jiných vědních disciplín a přizpůsobují je potřebám vlastního zkoumání. Užitečnost, nikoli nějaká „metodologická čistota“, je kritériem pro zařazení poznávacího prostředku do instrumentária ekonomie.

Na druhé straně jsou moderní techniky ekonomické analýzy stále častěji používány při zkoumání mimoekonomických nebo alespoň primárně neekonomických rozhodnutí, jako jsou např. rozhodnutí o studiu nebo o sňatku, ale také „o čtení poezie a sledování východu slunce“ (D. R. Kamerschen). Některé metody ekonomie je možné použít všude tam, kde člověk nebo společnost musí volit mezi alternativami v podmínkách omezených zdrojů, byť by tímto zdrojem byl jen čas.

1.7Místo ekonomie v systému ekonomických věd

Ekonomie je nejobecnější ekonomickou disciplínou, která zkoumá fundamentální zákonitosti hospodářského života. Je teoretickou disciplínou, která, jak již bylo řečeno, poskytuje obecné teoretické principy pro pochopení hospodářského dění a pro jeho ovlivňování. V ekonomii – nebo chcete-li v teoretické ekonomii, nelze proto spatřovat nějaký „receptář“, v němž nalezneme hotový návod k řešení každého jednotlivého ekonomického problému. Lze v ní však hledat východisko pro řešení konkrétních ekonomických problémů.

Ekonomie představuje základní obecné východisko pro další ekonomické disciplíny. Obrazně řečeno, ekonomii obklopuje celá řada dalších ekonomických disciplín. Každá z nich má své vlastní poslání, specifický předmět zájmu a svou metodu zkoumání. Vzhledem k postavení ekonomie ve světě ekonomických disciplín se o ní někdy říká, že je „královnou ekonomických věd“.

Teorie hospodářské politiky analyzuje cíle a nástroje hospodářské politiky, konkretizuje abstraktní závěry ekonomické teorie a dovádí je na hranice aplikovatelnosti. Do ekonomického uvažování přitom zahrnuje i důležité mimoekonomické stránky života společnosti. Hospodářská politika využívá znalosti ekonomických zákonů k dosažení zamýšlených národohospodářských cílů.

Institucionální ekonomie zkoumá vliv formálních a neformálních pravidel na chování ekonomických subjektů. Za pomoci poznatků obecné ekonomie analyzuje ty oblasti života, které byly donedávna doménou jiných disciplín (rodinné vztahy, populační vývoj, kriminalita, smlouvy, lidské neřesti apod.).

Hospodářské dějiny zkoumají vývoj konkrétních hospodářských procesů v čase, popisují a interpretují je pomocí poznatků ekonomické teorie. Zároveň potvrzují, nebo vyvracejí platnost těchto poznatků. Výsledky zkoumání ekonomických historiků mají pro teoretickou ekonomii nesmírný význam, neboť ekonomická historie je důležitou „laboratoří“ svého druhu.

Hospodářský zeměpis (ekonomická geografie) zaznamenává a analyzuje vývoj hospodářských procesů z hlediska místa.

Environmentální ekonomie zkoumá, jakými metodami a nástroji je možné omezit poškozování přírody a životního prostředí.

Veřejná ekonomie se zabývá takovými aktivitami vlády, které jsou částečně nebo zcela financovány ze státního rozpočtu.

Rozvojová ekonomie (ekonomie rozvoje) studuje ekonomickou strukturu a předpoklady urychlení ekonomického rozvoje zemí, které z hlediska zavedených kritérií dosahují nízké ekonomické úrovně.

Prostorová ekonomie se zabývá prostorovým rozdělením ekonomických činností a prostorovými rozdíly v úrovních ekonomické výkonnosti.

Účetnictví zobrazuje specifickými metodami a nástroji ekonomickou skutečnost firmy, instituce i národní ekonomiky. Poskytuje informace o hospodářských jevech pro potřeby ekonomického řízení.

Ekonomická statistika vyjadřuje hospodářské procesy v číslech. Umožňuje pochopit ekonomické procesy v kvantitativních souvislostech.

Ekonometrie zkoumá ekonomické procesy pomocí aparátu matematiky a statistiky a při využití poznatků ekonomie.

Na ekonomických školách zdůrazňujících přípravu odborníků pro řízení v podnikové sféře, bývá vyučována manažerská ekonomie. Jsou to ty části ekonomické teorie, které mohou být přímo, tzn. bez dalšího zprostředkování, užitečné řídícím pracovníkům ve firmách.

Z oblastí aplikované ekonomie uveďme např. ekonomiku zdravotnictví, ekonomiku letecké dopravy, ekonomiku sportu a ekonomiku kultury. Zvláštní pozornost si zaslouží finanční věda. Specifické postavení zaujímá skupina disciplín, které jsou na pomezí jiných vědních oborů a vědy hospodářské. Máme zde na mysli např. ekonomickou psychologii a ekonomickou sociologii.

Na závěr neúplného ilustračního přehledu ekonomických disciplín učiňme poznámku o dějinách ekonomického myšlení, které kromě své vlastní funkce poznávací plní v ekonomické veřejnosti i funkci výchovnou, neboť ukazují staletou, složitou a často dramatickou genezi ekonomické teorie. „Pravda, kterou přijímáme jako padlou z nebe bez vědomí ceny námahy, kterou byla získána, jest jako zlato získané bez práce.“ (Ch. Gide a Ch. Rist).

Důležité pojmy

ekonomie ● mikroekonomie ● makroekonomie ● pozitivní ekonomie ● normativní ekonomie ● metody ekonomie ● merkantilismus ● fyziokratismus ● klasická škola ekonomie ● abstrakce

Kontrolní otázky

1.Co je předmětem zkoumání v ekonomii?

2.Jaký je rozdíl mezi merkantilismem a fyziokratismem?

3.Čím se odlišuje pozitivní ekonomie od ekonomie normativní?

4.Jak se liší ekonomické zákony od zákonů přírodních?

5.Které metody jsou používány v ekonomické analýze?

6.Které ekonomické vědní disciplíny znáte a jaký je jejich vztah k ekonomii?

2.Potřeby avýroba

„Práce je otcem bohatství azemě jeho matkou.“

William Petty

„Práce akapitál patří ksobě. Nelze je oddělovat.“

Jan Pavel II.

2.1Potřeby ajejich uspokojování

Ekonomii jsme vpředchozí kapitole definovali jako vědu, která studuje způsoby, kterými lidé používají vzácné zdroje kvýrobě užitečných statků aslužeb ajak si vyrobené bohatství rozdělují asměňují. Počátek veškeré ekonomie je ulidských potřeb amožností jejich uspokojování, neboť právě potřeby podněcují člověka kekonomické činnosti. Lidskou potřebu chápeme jako nedostatek něčeho, který si člověk uvědomuje nebo alespoň pociťuje akterý jej podněcuje kčinnostem, sjejichž pomocí je možné tento nedostatek odstranit. „Potřeba není ničím jiným nežli chtěním,“ říká K. Engliš. Tím, že lidské potřeby neustále předbíhají možnosti svého uspokojení, jsou hnací silou vývoje lidské společnosti.

Lidských potřeb je celá řada ajsou různého druhu. Proto je lze také třídit podle různých hledisek. Některé potřeby člověk pociťuje zvlášť intenzivně, jiné nikoli. Některé potřeby musí člověk uspokojovat, pokud chce zůstat naživu azachovat si svou existenci. Naproti tomu existuje celá řada potřeb méně naléhavých, jejichž uspokojování lze po určitou dobu odložit. Je jistě rozdíl mezi nedostatkem, který pociťuje žíznící člověk na poušti, anedostatkem, který pociťuje mondénní žena na módní přehlídce. Existují potřeby, které neplynou ze spontaneity spotřebitele, ale jsou vyvolávány uměle reklamou nebo úsilím jednotlivce předčit své spoluobčany vevlastnictví či spotřebě statků, jež se staly symbolem prestiže. V našem výkladu se spokojíme srozdělením potřeb na fyzické aduševní.

Každý ekonomický subjekt, ať již jde ojednotlivce, společenskou skupinu, podnik (firmu), město, region či společnost jako celek, má svou preferenční stupnici potřeb. Jednotlivé potřeby jsou vní hierarchicky uspořádány podle subjektivně pociťované naléhavosti avýznamu.

2.1.1Zájmy

Ty potřeby, které jednotlivci pociťují jako nejnaléhavější akteré mají relativně dlouhodobý charakter, vyvolávají silné adlouhodobé zaměření jejich pozornosti kuspokojení těchto potřeb. Tak se utváří zájem člověka.

Většina ekonomů předpokládá, že lidé při svém jednání sledují především svůj vlastní zájem, vlastní cíl. Jednotlivé směry ekonomického myšlení se však liší prostorem, který individuálním lidským zájmům acílům přisuzují vhospodářském životě společnosti. Vtomto směru se nejvíce liší liberální ekonomické teorie adoktríny, vycházející zfilozofie individualismu, adoktríny solidaristického typu, zdůrazňující zájem kolektivní, společenský.

Dlouhodobá ekonomická zkušenost prokazuje, že osobní zájem je nejsilnější hybnou silou hospodářské činnosti. Každý člověk se snaží vrámci svých možností aschopností získat maximum užitku (slasti), ato při vynaložení co nejmenších nákladů (strasti), ať již tyto mají podobu práce, peněžních výdajů apod. Prosperující ekonomiky jsou založeny na využití této silné lidské vlastnosti. Svou aktuálnost si vtéto souvislosti zachovává již více než dvě stě let stará myšlenka Adama Smithe:

„Že se můžeme naobědvat, to není zdobré vůle řezníka, sládka nebo pekaře, nýbrž proto, že dbají svých vlastních zájmů. Nedovoláváme se jejich lidskosti, nýbrž jejich sobectví, anikdy jim nevykládáme osvých potřebách, nýbrž ovýhodách, které ztoho budou mít.“

Smith, A.: Pojednání opodstatě apůvodu bohatství národů

Při výkladu Smithovy myšlenky bývá často přehlížen předpoklad poněkud skrytě vní obsažený, že úsilí onaplnění vlastního zájmu (řezníka, sládka, …) zároveň předpokládá sloužit druhým, brát vúvahu jejich potřeby. Jinými slovy: vlastního prospěchu lze dosáhnout zpravidla jen tehdy, je-li sledován iprospěch druhých lidí.

Směr ekonomického myšlení, který vychází zvýše naznačené představy, že člověk usiluje omaximalizaci slasti aminimalizaci strasti, se nazývá hédonismus. Vzájmu prevence před nedorozuměním dodejme, že zvýše uvedených tvrzení automaticky nevyplývá, že všichni lidé jsou bezohlední, materialističtí, zcela egoističtí apod. Problém je totiž vtom, co lidé považují za svůj zájem, za svůj cíl, aco jim činí potěšení.

„Pokud víme, někteří pociťují obrovské uspokojení ztoho, že pomáhají ostatním lidem. Bohužel, někteří, jak se zdá, pociťují uspokojení, když právě jiným ubližují. Někteří považují za své největší potěšení pohled na kvetoucí růže. Jiní by daleko raději spekulovali směstskými nemovitostmi.“

Heyne, P.: Ekonomický styl myšlení

Ať již je však vlastní zájem acíl jednotlivce jakýkoli, ve společnosti, jejíž ekonomika je založena na peněžním hospodářství, víceméně každý upřednostňuje větší množství peněz před menším. Je to zcela logické apřirozené, neboť peníze umožňují přístup ke zdrojům, jež jsou potřebné krealizaci vlastních cílů, ať již tyto cíle jsou jakékoli. Vtomto smyslu je víceméně každý člověk homo oeconomicus. „Dokonce iMatka Tereza zKalkaty, která se stala soudobým symbolem filantropie, dokázala více, měla-li více peněz,“ poznamenal Paul Heyne.2 Této „železné logiky“ života vpeněžním hospodářství využívají motivační systémy, aplikované vúspěšných ekonomikách. Vyhněme se však zjednodušení: Peněžní motivace je nejdůležitějším, nikoli však jediným faktorem aktivizujícím člověka. Člověk má zájem iokvalitu životního prostředí, osociální bezpečnost své rodiny, okvalitu mezilidských vztahů apod.

A ještě jedna poznámka: Hospodářská svoboda, která ekonomickému subjektu umožňuje sledovat vlastní ekonomické cíle, není ani vnejliberálnějších ekonomických modelech bezbřehá, neboť končí tam, kde začíná svoboda jiného subjektu. Koordinaci individuálního úsilí ekonomických subjektů zabezpečuje tržní mechanismus ado určité míry istát. Stát (vláda) také napomáhá tomu, co Friedrich August von Hayek (1899–1992) nazýval „setkáváním cílů individuálních se společenskými“. Historie prokazuje, že jednostranné zdůrazňování buďto individuálního, nebo obecného blaha, vyvolává dříve nebo později reakci vopačném směru.

2.2Výrobky aslužby

Lidské potřeby jsou uspokojovány spotřebou statků, tzn. výrobků aslužeb. Výrobkem rozumíme věc, která slouží kuspokojování lidských potřeb. Službou rozumíme každou užitečnou lidskou činnost, která uspokojuje lidské potřeby samotným svým průběhem, aniž se přitom materializuje (zhmotňuje) vnějakém samostatném předmětu (léčba, výuka jazyků, hudba, správní činnost, doprava, rekreace atd.). Uspokojení plynoucí ze spotřeby výrobků aslužeb je označováno jako užitek.

Pokud bychom měli kdispozici neomezené množství všech statků či pokud by potřeby lidí byly plně uspokojené, nemuseli bychom se otázkou hospodaření vůbec zabývat. Ve skutečnosti však tomu tak není, statky jsou vzácné. Vzácnost statků je pojem relativní. Neznamená absolutní vzácnost či nedostatek, nýbrž trvající rozdíl mezi množstvím statků požadovaným kuspokojení potřeb amnožstvím, které je kdispozici či je dosažitelné.

Statky, které se volně nacházejí vpřírodě ajsou lidem dostupné vjakémkoli množství zdarma, nazýváme volnými statky. Takových statků je velmi málo. Jako příklad můžeme uvést třeba vodu vhorském potoku.

Převážná většina statků patří mezi statky ekonomické, což jsou statky, které– mají-li být kdispozici – musí být produkovány.

2.3Výrobní faktory

Má-li společnost uspokojovat své potřeby, musí spotřebovávat. Má-li spotřebovávat, musí vyrábět.

Výroba je procesem uvědomělé přeměny předmětů asil přírody ve výrobky aslužby potřebné pro jednotlivce aspolečnost. Výrobu přitom chápeme široce jako produkci materiálních statků inemateriálních služeb. Producentem jsou vnašem kontextu nejen ocelárny amlékárny, ale také vysoké školy, divadla arestaurace.

Předpokladem výroby jsou vklady výrobních činitelů (výrobních faktorů), tzn. vstupy neboli inputy. Výsledkem výroby je určité množství rozmanitých výrobků aslužeb, tzn. výstupy neboli outputy.

Vstupy do výroby (inputy), lhostejno zda vrovině celé ekonomiky či jednotlivé firmy, jsou tvořeny různými kombinacemi výrobních faktorů. Rozlišujeme tři druhy výrobních faktorů:

●práci,

●přírodní zdroje,

●kapitál.

Práce je vědomou aúčelnou lidskou činností, jejímiž nositeli jsou lidé se svými rozličnými tělesnými aduševními schopnostmi atalenty. Práce je realizována vcelé řadě konkrétních profesí na nejrůznějších kvalifikačních úrovních. Množství práce, které má daná ekonomika kdispozici, je vzásadě dáno počtem osob schopných aochotných pracovat. Na konkrétnější úrovni je množství práce dáno také intenzitou práce adélkou pracovní doby. Kvalita práce je určována především kvalifikací lidí astrukturou této kvalifikace. Silný vliv na kvantitu akvalitu práce má motivace lidí kpráci avůbec celková etika práce vdané zemi.

Akumulované, tzn. nahromaděné znalosti adovednosti, kterými disponuje pracovník, bývají často shrnovány vpojmu „lidský kapitál“. Vtomto textu chápeme „lidský kapitál“ jako složku (komponent) výrobního faktoru práce. Lidským kapitálem se budeme zabývat vsouvislosti strhem práce.

Z hlediska ekonomického přínosu práce má velký význam její produktivita, tj. účinnost. Produktivita práce bývá vyjadřována množstvím statků nebo služeb vyprodukovaných jedním pracovníkem za určitou časovou jednotku, anebo naopak časovou náročností produkce jednoho výrobku (služby). Produktivita práce je ovlivňována zejména kvalifikací pracovních sil, technickou ainformační vybaveností práce, úrovní řízení aorganizace práce apřírodními podmínkami.

Pojmem přírodní zdroje, resp. půda, označujeme vekonomii zemědělskou půdu, pozemky, na kterých jsou postaveny továrny, domy asilnice, ale také všechny přírodní zdroje, ať již jde oenergetické zdroje, neenergetické suroviny, lesy či vodní toky, které člověk používá kvýrobě statků aslužeb. Koneckonců inaše životní prostředí, včetně vzduchu, který dýcháme, lze považovat za součást přírodních zdrojů ekonomiky. Půda apřírodní zdroje jsou dílem adarem přírody.

Výrobní faktor „přírodní zdroje“ je faktorem vnitřně značně nehomogenním. Půda využívaná vzemědělství je rozdílně úrodná, ostatní přírodní zdroje mají rozdílnou výtěžnost. Kromě toho mohou být přírodní zdroje různě vzdálené od odbytiště vyráběné produkce. Všechny tyto rozdílnosti jsou základem pro vznik diferenciální (rozdílové) renty. Ti výrobci, kteří hospodaří vlepších podmínkách, mají výhodu ve srovnání svýrobci hospodařícími vpodmínkách relativně špatných.

Kapitálem nazýváme statky, které byly vyrobeny, aby sjejich pomocí byly vyrobeny statky jiné, ať již spotřební či výrobní. Kapitálem jsou tudíž statky, které byly vyrobeny pro další použití ve výrobním procesu kprodukci dalších statků. Z hlediska ekonomiky jde tedy ojejí výstup, který se stává jejím vstupem. Z tohoto důvodu můžeme kapitál považovat za druhotný výrobní faktor, zatímco práce apřírodní zdroje jsou výrobními faktory prvotními.

Jako příklad kapitálových statků uveďme stroje, nástroje arůzná výrobní zařízení, podnikovou infrastrukturu, počítače, ale také zásoby surovin ahotových výrobků. Kapitál může mít také podobu kanceláří nebo izařízení kavárny.

Kapitálové statky, které se účastní výrobního procesu opakovaně, nazýváme fixním kapitálem. Patří zde např. budovy, stroje adopravní zařízení. Zásoby surovin, materiálů, polotovarů ahotových výrobků jsou kapitálem oběžným.

Kapitál ve výše uvedeném smyslu nazýváme kapitálem reálným, někdy také fyzickým. K tomuto typu kapitálu se úzce váže izvláštní forma kapitálu, která má nehmotnou podobu aje představována tím, co je mezinárodně označováno jako „know-how“, image firmy, software apod.

Používáme-li vekonomii termín „kapitál“, máme vždy na mysli kapitál ve výše uvedeném smyslu. Nezapomeňte na to. Vběžné publicistice av běžné mluvě jsou totiž jako kapitál označovány ipeníze, akcie, obligace, případně jiné typy cenných papírů. Vtomto případě však nejde okapitál ve smyslu produktivního zdroje, nýbrž okapitál finanční. Koupíte-li si akcii nějakého podniku nebo státní obligaci, změní se skladba vašich finančních aktiv, avšak bezprostředně žádný nový výrobek či služba nevznikne. Reálný kapitál proto vždy odlišujeme od kapitálu finančního.

Vliteratuře se vyskytují také další typy kapitálu, např.:

●Sociální kapitál ve smyslu kvality společenského života vdané zemi (zvyky, etické normy, míra důvěry, mezilidské vztahy), která ovlivňuje hospodářské procesy.

●Kulturní kapitál pojímaný jako obecně kulturní vyspělost obyvatelstva země, která tím, že umožňuje chápat nejen kulturu vúzkém smyslu slova, ale také logiku amechaniku společenského aekonomického života, napomáhá hospodářskému rozvoji.

●Politický kapitál jako taková politická atmosféra vdané zemi, která je příznivá pro hospodářskou politiku, kterou realizuje vláda.

Setkat se můžeme také skapitálem představivostním, který je důležitý pro podnikatelskou činnost, a skapitálem mravním, jenž zahrnuje morální předpoklady ekonomického rozvoje.

V neodborné literatuře bývá termín kapitál používán ve zcela širokém smyslu, kdy se kapitálem rozumí jakákoli věc nebo vlastnost, která může být zdrojem nové hodnoty, důchodu či bohatství. Jako kapitál vtomto širokém laickém pojetí pak bývají označovány idůležité informace, zvláštní schopnosti, zdraví, známosti, vzhled apod.

Na závěr podkapitoly ovýrobních faktorech dodejme, že jednotlivé typy adruhy těchto činitelů jsou do značné míry vzájemně zastupitelné. Proces nahrazování jedněch výrobních činitelů druhými nazýváme substitucí výrobních faktorů. Hledání analézání nejvhodnějších kombinací výrobních činitelů je jednou ze základních složek podnikatelské činnosti.

Vzácnost výrobních faktorů ajejich oceňování

Výrobní faktory jsou vzácné. Jejich množstevní omezenost je vrozporu sneomezeností lidských potřeb.

Má-li být něco vzácné, musí být současně splněny dvě podmínky: jednak musí existovat překážka bránící získat neomezená množství určité věci, jednak musí existovat zájem mít této věci větší množství, než které lze získat bez jakékoli námahy. Jinými slovy– vzácnost zdrojů vsobě obsahuje dva aspekty: omezenost zdrojů ajejich žádanost (plynoucí zjejich užitečnosti). „Být vzácný znamená být vyhledáván.“ (G. L. S. Shackle).

Vzácnost zdrojů je východiskem ekonomického uvažování. Ekonomické subjekty, bez ohledu na to, zda jde orodinnou ekonomiku (domácnost), velkou korporaci (firmu) či ekonomicky silný stát, musí přijímat taková rozhodnutí, která vedou kracionální alokaci (umístění) vzácných zdrojů. Zásadním předpokladem racionální alokace výrobních faktorů je jejich objektivní ocenění aznalost jejich cen. „Bez cen je ekonom aveškerá lidská činnost vekonomické oblasti slepá.“ (V. Klaus)

Mírou vzácnosti jednotlivých výrobních faktorů je jejich tržně utvářená cena. Cenou práce je mzda, cenou kapitálu je úrok acenou půdy, resp. přírodních zdrojů je renta.

Vlastníci výrobních faktorů poskytují služby těchto faktorů zájemcům ojejich využití– ato za odměnu, odpovídající ceně příslušného výrobního činitele. Vduchu tržní logiky je cena výrobních faktorů ovlivněna vztahem nabídky apoptávky na trzích těchto faktorů.

Princip efektivnosti

Ekonomicky uvažující subjekty usilují ominimalizaci nákladů amaximalizaci užitku (efektu). Jejich cílem je výnos, který plyne zpřevahy užitku nad nákladem. K minimalizaci vstupů akmaximalizaci výstupů vedou jen racionální rozhodnutí ekonomických subjektů. Za „racionální“ se vekonomii označuje to, co vede nejkratší cestou, to znamená při nejnižších nákladech, kcíli.

Princip efektivnosti můžeme vyjádřit schematicky– viz obr. 2.1.

Obr. 2.1 Princip efektivnosti

Vztah mezi efektem, dosahovaným určitým ekonomickým subjektem či systémem (např. podnikem, národním hospodářstvím) anáklady nutnými pro jeho dosažení bývá nazýván efektivností ekonomického systému. Takto naznačené ekonomické pojetí efektivnosti je vekonomickém životě pojetím zásadním. Vmoderní společnosti však musíme náklady iefekty chápat široce, aby se součástí výrobních rozhodnutí staly imimoekonomické aspekty ekonomické činnosti, např. aspekty zdravotní, ekologické, sociální adalší.

Vraťme se ještě na chvíli kpojetí racionality vchování ekonomických subjektů (jednotlivců, domácností, firem). Konstatujeme-li, že ekonomické subjekty usilují omaximalizaci svého užitku aže vtomto smyslu se chovají racionálně, musíme zároveň dodat, že jejich racionalita je omezená. Lidé mají omezenou schopnost získávat, zpracovávat, vyhodnocovat informace avyvozovat znich odpovídající závěry. Schopnost jednat racionálně je rovněž omezená nedostatečnými znalostmi celkových důsledků přijímaných rozhodnutí ataké skutečností, že člověk je při sledování svého sebezájmu situován vsíti osobních aspolečenských vazeb apravidel, které vté či oné míře, ať již vědomě nebo podvědomě, respektuje. Koncept omezené racionality činí náš pohled na ekonomické chování lidí realističtějším.

2.4Problém volby anáklady obětované příležitosti

Vzácnost zdrojů, plynoucí zjejich omezenosti ažádanosti, vyvolává nutnost volby. Ve světě vzácnosti je život neustálá volba (P. Samuelson, W. Nordhaus). Problém volby činí ekonomii ekonomií. Dostatek nebo dokonce nadbytek zdrojů by učinil ekonomii zbytečnou. Jsou-li zdroje vzácné, musíme neustále rozhodovat (volit), kjakému účelu je použijeme.

Náklady obětované příležitosti

Rozhodneme-li se investovat určitou peněžní částku na nákup obráběcího stroje, nemůžeme tutéž peněžní částku investovat na nákup počítače. Rozhodne-li se vláda vynaložit určité prostředky na stavbu hydroelektrárny, nemůže tytéž prostředky vynaložit na stavbu komunikací či na realizaci sociálních projektů. Rozhodne-li se farmář pěstovat na svém pozemku ječmen, nemůže tam současně pěstovat kukuřici. Rozhodnete-li se pro návštěvu diskotéky, nemůžete vtéto době jít do kina nebo studovat skripta. Jinými slovy– vynaložení zdrojů na realizaci určitého záměru vždy nutně znamená obětování záměrů jiných. Tato oběť je skutečným ekonomickým nákladem realizovaného záměru.

V naší zemi jsme donedávna byli zvyklí uvažovat onákladech zpravidla pouze ve smyslu nákladů účetních, pojímaných jako součet vynaložených peněžních nákladů. Znalost těchto nákladů je samozřejmě také důležitá. Skutečné ekonomické náklady dané akce však představuje ztráta, kníž došlo tím, že jsme realizovali právě tuto akci anikoli jinou nadějnou variantu (alternativu).

Náklady obětované příležitosti (někdy se používá termín „alternativní náklady“) nového obráběcího stroje představuje počítač, kterého jsme se museli vdůsledku našeho rozhodnutí zříci. Alternativními náklady výstavby hydroelektrárny jsou kilometry dálnice či určité sociální služby, které nelze vdůsledku daného investičního rozhodnutí vlády realizovat. Alternativními náklady vypěstovaného ječmene jsou „obětované“ metrické centy či tuny kukuřice. Náklady vašeho studia, pojímané vúčetním smyslu, jsou dány náklady na nákup učebnic, dopravu, ubytování apod. Náklady pojímané jako náklady obětované příležitosti, čili jako náklady alternativní, jsou dány ztrátou, která plyne ztoho, že jste nevstoupili do pracovního poměru anepobíráte tudíž mzdu, že nepodnikáte atd.

Pokusme se odefinici: Alternativní náklady jsou při jakémkoli rozhodnutí dány „hodnotou“ jiné nejlepší varianty, která nebyla zvolena arealizována.

Zavedení kategorie nákladů obětované příležitosti (alternativních nákladů) do ekonomického myšlení je nezbytným předpokladem optimálního rozmísťování ekonomických zdrojů. Je také důležité pro to, abychom si uvědomovali, že nic není zadarmo, že vše vyžaduje nějakou oběť. Známý americký ekonom Milton Friedman to vyjádřil často citovanou větou: „There are no free lunches.“ (Žádné obědy nejsou zadarmo.)

2.5Hranice produkčních možností firmy

Ani nejbohatší firma nemá dostatek zdrojů ktomu, aby mohla vdaném časovém období produkovat jakékoli množství jakýchkoli statků či služeb. Vždy zde existuje objektivní omezení vpodobě disponibilního množství výrobních činitelů. Určitá svoboda volby sice vždy existuje, avšak jen vprostoru vymezeném hranicí produkčních možností, která je dána celkovou ekonomickou kapacitou firmy. Pokusme se hranici produkčních možností vysvětlit na zjednodušeném příkladu farmy, zaměřené na rostlinnou výrobu. Nezapomeňme však, že úplně stejná logika platí také pro rozhodování průmyslové firmy, univerzity, nemocnice apod. Místo farmáře, který volí např. mezi produkcí kukuřice abrambor, si můžeme představit manažery elektrotechnické firmy, kteří volí mezi produkcí barevných televizorů aDVD rekordérů, nebo vedení univerzity, které rozděluje finanční prostředky mezi pedagogickou avýzkumnou činnost. Vraťme se však ke slíbenému příkladu.

Naše pomyslná farma je schopna při svých disponibilních zdrojích zemědělské půdy, strojů, práce ahnojiv vyrábět různé množstevní kombinace dvou plodin– kukuřice abrambor. Je zcela logické, že čím více půdy adalších výrobních činitelů použije farmář kvýrobě kukuřice, tím méně jich zbude kprodukci brambor anaopak. Farmář má tedy možnost zvolit zcelé řady možných kombinací produkce kukuřice abrambor. Některé ztěchto kombinací produkce, asice varianty A až E, zachycuje tab. 2.1.

Tab. 2.1 Produkční možnosti

Kombinace

Kukuřice (v tunách)

Brambory (v tunách)

A

40

0

B

30

38

C

20

52

D

10

60

E

0

65

Čím více půdy adalších zdrojů je použito kvýrobě kukuřice, tím méně bude vyprodukováno brambor. Údaje vtabulce např. ukazují, že produkuje-li farma pouze kukuřici, může ji sklidit 40 t. Přesune-li však farmář zdroje, avyprodukuje-li pouze 30 t kukuřice, může vyprodukovat také 38t brambor. To znamená, že náklady obětované příležitosti na získání 38 tun brambor jsou představovány ztrátou kukuřice vrozsahu 10 t. Anebo opačně, náklady obětované příležitosti dodatečných 10 t kukuřice činí 38 t brambor. Ostatní údaje vtabulce je možné interpretovat analogicky.

Obr. 2.2 vyjadřuje vgrafické podobě stejné skutečnosti. Bod A odpovídá kombinaci vprvním řádku tab. 2.1, bod B druhému řádku atd. Zaplníme-li prostor mezi body číselně vyjádřených produkčních možností A až E spojitou křivkou, pak tato křivka– křivka produkčních možností– vytváří hranici produkčních možností.

Obr. 2.2 Hranice produkčních možností farmy

Hranice produkčních možností (PPF– production possibilities frontier) vyjadřuje rozdílné kombinace dvou různých statků, které může výrobce produkovat při plném využití daných zdrojů apři dané technologii. PPF vyjadřuje hranici mezi dosažitelnou anedosažitelnou úrovní produkce.

Kterýkoli bod na nebo pod PPF vobr. 2.3 je bodem dosažitelným. Body pod PPF jsou dosažitelné, avšak neefektivní, neboť úroveň produkce firmy (farmy) neodpovídá jejím možnostem. Část zdrojů je nevyužita. Firma vyrábí efektivně tehdy, pokud produkuje na hranici produkčních možností, tzn. pokud nemůže zvýšit výrobu jednoho statku, aniž by snížila produkci statku jiného. V tomto případě jsou dané zdroje plně využity a„body“, vnichž se firma nachází, nazýváme efektivními body.

Obr. 2.3 Hranice produkčních možností

Body nad PPF jsou při daném zdrojovém vybavení apři daných technologiích nedosažitelné.

Tvar hranice produkčních možností

Hranice produkčních možností má negativní sklon, vždy klesá směrem doprava. Proč? Protože zdroje jsou omezené. Naše fiktivní frma může zvýšit produkci brambor (to je vyjádřeno pohybem doprava) jen tím, že přesune část půdy adalších zdrojů zprodukce kukuřice, což má za následek pokles její produkce (to je vyjádřeno pohybem dolů).

Kromě negativního sklonu PPF si všimněte idalší její charakteristiky: PPF křivka je konkávní vůči počátku. Na příčiny jejího „vypouklého“ tvaru se podívejme blíže.

Předpokládejme, že farmář původně pěstuje jen kukuřici, aže ktomu používá ipůdu, která by byla vhodnější pro produkci brambor (bod A vobr. 2.2). Nyní si představme, že se dramaticky zvýšila poptávka po bramborech. Je pravděpodobné, že farmáři, včetně toho našeho modelového, by vtéto situaci přesunuli část půdy ve prospěch pěstování brambor. Kterou část půdy začne farmář využívat kpěstování brambor? Pokud uvažuje racionálně azná vlastnosti své půdy, bude tak činit na půdě, která je pro brambory nejvhodnější. Posune-li se do bodu B, sklizeň kukuřice klesne ze 40 t na 30 t, avšak sklidí i38 t brambor. Obětování 10 t kukuřice mu tak vyneslo 38 t brambor.

Představme si nyní, že farmář vzhledem ksituaci na trhu chce produkci brambor dále zvyšovat. Z tabulky je však zřejmé, že obětování dalších 10 t kukuřice (z 30 na 20 t) umožní zvýšit produkci brambor jen o14 t (viz bod C).

Hlavním důvodem růstu nákladů obětované příležitosti, resp. klesajících výnosů, je skutečnost, že faktory jsou specializovány vtom smyslu, že pro produkci jednoho statku jsou více vhodné než pro produkci statků jiných. Produktivita výrobních faktorů je odlišná vzávislosti na druhu produktu.

V bodě A používal farmář všechny zdroje pro produkci kukuřice, ity, které byly vhodnější pro produkci brambor. Proto jejich produktivita při pěstování kukuřice byla nízká ajejich převod na pěstování brambor měl za následek velký přírůstek produkce této plodiny. Avšak takový vývoj má své hranice. Pokračuje-li přesun zdrojů ve prospěch pěstování brambor dále, začnou se ktéto produkci používat izdroje, které jsou vhodnější pro produkci kukuřice améně vhodné pro produkci brambor. To je důvod, proč „obětováním“ prvních 10 t kukuřice farmář získá 38 t brambor, zatímco zřekne-li se dalších 10 t kukuřice, vynese mu to již jen 14t brambor. Jak plyne ztabulky igrafu, tento pokles výnosnosti pokračuje, amísto dalších 10 t kukuřice se vypěstuje jen 8 t dodatečných brambor atd.

Obecně– pohybujeme-li se po PPF doprava dolů, náklady obětované příležitosti na získání brambor (v podobě „ztracené“ kukuřice) rostou. Pohybujeme-li se doleva nahoru po PPF (směrem kvíce kukuřice améně brambor), náklady obětované příležitosti na získání kukuřice (v podobě „ztracených“ brambor) rostou.

Hranici produkčních možností kreslíme zpravidla jako konkávní vůči počátku. Za jistých okolností však má PPF podobu přímky. Tyto okolnosti nastávají tehdy, když se volba alternativních výrobních kombinací týká takových výrobků nebo služeb, pro jejichž produkci jsou disponibilní výrobní faktory stejně vhodné, tzn. že jejich výrobní technologie je podobná.

Obr. 2.4 zobrazuje PPF pro výrobu černých ahnědých bot. Protože práce akapitál jsou stejně vhodné pro produkci jak černých tak hnědých bot, je PPF vyjádřena přímkou. Jestliže firma omezí produkci černých bot o1 000 párů, získá za jinak nezměněných okolností 1 000 párů hnědých bot. Nedochází kžádné ztrátě ani knárůstu produktivity vdůsledku změny vpoužití zdrojů (strojů ipracovních sil), neboť ty nejsou vdaném kontextu specializované.

Obr. 2.4 Hranice produkčních možností v případě stejné technologie

Jako jiný příklad můžeme uvést výrobu housek arohlíků. Oba dva výrobky mají vzásadě stejnou výrobní technologii, zčehož plyne, že dané zdroje jsou stejně vhodné jak kvýrobě jednoho tak idruhého produktu.

2.6Mezní míra transformace

Poměr, vněmž je možné zaměňovat produkci výrobku Y (kukuřice) za produkci výrobku X (brambory) nazýváme mezní mírou transformace (MRT– marginal rate of transformation).3

Jsou-li disponibilní výrobní faktory dány aděje-li se volba mezi produkcí dvou výrobků X aY, můžeme mezní míru transformace vyjádřit následovně: MRT se rovná snížení produkce výrobku Y, které je nezbytné ke zvýšení produkce výrobku X ojednu jednotku. To znamená, že:

Mezní míra transformace má zápornou hodnotu, neboť vždy se musíme jednoho produktu vzdát, chceme-li získat jiný. Protože MRT je číselnou hodnotou sklonu hranice produkčních možností, má PPF negativní sklon (viz obr. 2.5).

Obr. 2.5 Mezní míra transformace

Sklon PPF vyjadřuje, okolik musíme snížit produkci výrobku Y, abychom mohli zvýšit produkci výrobku X ojednotku. Pohybujeme-li se dolů po PPF, tzn. omezujeme-li produkci Y arozšiřujeme-li produkci X, mezní míra transformace roste. Vpozadí tohoto vývoje jsou již dříve uvedené okolnosti: Je-li produkce kukuřice stále menší aprodukce brambor stále větší, pak mezní (hraniční, přírůstková) produktivita zdrojů užitých při produkci kukuřice roste, zatímco mezní produktivita zdrojů užitých při produkci brambor klesá. (K produkci kukuřice jsou stále méně používány faktory, jež jsou kprodukci této plodiny méně vhodné. K produkci brambor jsou stále více používány faktory, jež jsou kprodukci této plodiny méně vhodné.) Vpravé dolní části linie vzniká situace, kdy mírné zvýšení produkce brambor vyžaduje výrazné omezení produkce kukuřice.

2.7Hranice produkčních možností ekonomiky

Odbočíme na chvíli do makroekonomie. Podobně jako jednotlivá firma, je icelá ekonomika omezena svými disponibilními zdroji apoznanými technologiemi. Podívejme se na produkční možnosti ekonomiky blíže.

V ekonomice stisíci produkty je volba složitá. Abychom redukovali tuto složitost, budeme předpokládat ekonomiku, která produkuje pouze dva produkty– oděvy apotraviny. Považujme třeba oděvy za reprezentanty průmyslových výrobků apotraviny za reprezentanty výrobků zemědělských.

Rozhodnutí vyrábět více oděvů nás za předpokladu fixního, tzn. nezměněného vybavení výrobními faktory atechnologiemi donutí omezit produkci potravin. A naopak. Možnosti, které daná ekonomika má, jsou ilustrovány hranicí produkčních možností vobr. 2.6.

Obr. 2.6 Hranice produkčních možností ekonomiky

Podobně jako vmikroekonomickém příkladě izde vyjadřují body pod ana PPF možné kombinace potravin aoděvů, které je dané národní hospodářství schopno vyprodukovat se svými fyzickými aduševními zdroji. Ekonomika funguje efektivně, když operuje na PPF, tzn. když nemůže vyrábět více jednoho statku, aniž by vyráběla méně jiného statku.

Bod G, podobně jako jiné body nalevo dolů od PPF, je bodem neefektivním. Ekonomika vtéto situaci část svých zdrojů nevyužívá, aexistují tudíž nevyužité výrobní kapacity anezaměstnané pracovní síly. Takové situace nastávají vobdobích ekonomických recesí (krizí). Pojetí „neefektivnosti“ však vyžaduje určité dopřesnění.

Ekonomika může fungovat neefektivně itehdy, když jsou zdroje sice využity, avšak struktura toho, co se vyrábí, neodpovídá potřebám společnosti ajejich jednotlivých členů. To znamená, že ekonomika je neefektivní itehdy, kdy se nachází vtakovém bodě na PPF, který neodpovídá struktuře potřeb ekonomických subjektů.

Body nad PPF křivkou, jako vnašem případě bod H, představují nerealizovatelné kombinace. Existují však okolnosti, onichž pojednáváme dále, které mohou změnit nedosažitelný bod vdosažitelný.

Body B aC na PPF naší modelové ekonomiky vyjadřují extrémní případy, kdy zdroje jsou plně využity kvýrobě jen jednoho produktu. (V bodě B bychom zřejmě chodili dobře živeni, ale nazí– od zahraničně-obchodní směny zde abstrahujeme, zatímco vbodě C bychom chodili dobře oblečení, ale hladoví.) Body D, E aF vyjadřují kompromisní varianty.

PPF ekonomiky je podobně jako vpřípadě firmy konkávní, neboť ipři celohospodářském pohledu platí, že zdroje nejsou univerzálně použitelné se stejnou produktivitou. (Představme si např. využití pracovních sil adalších výrobních faktorů, dosud používaných vpotravinářství, ve výrobě oděvů, anaopak.) Nízkou produktivitu posledních zdrojů přesunutých zté či oné výroby (v našem případě zpotravinářství), vyjadřuje nejstrmější úsek FC na křivce PPF. Vbodě C je jen nepatrně větší produkce oděvů, než byla vbodě F, ato přesto, že produkce potravin poklesla značně– akoneckonců až na nulu. To zároveň vyjadřuje skutečnost, že náklady obětované příležitosti posledních dodatečných oděvů, vyjádřené ztrátou potravin, jsou velmi vysoké.

Ekonomický růst

Posunuje-li se hranice produkčních možností ekonomiky doprava nahoru, dochází kekonomickému růstu. Znamená to, že produkční kapacita ekonomiky (její potenciální, tzn. možný produkt) roste. Existují tři hlavní zdroje ekonomického růstu:

●technologické změny představované novými alepšími metodami výroby,

●vzrůst množství disponibilního kapitálu,

●vzrůst počtu pracovníků ajejich kvalifikační úrovně.

Obr. 2.7 Ekonomický růst vyjádřený posunem PPF

Ekonomický růst se vnašem grafu projeví posunem PPF doprava nahoru. Některé nedosažitelné body se tak mohou stát dosažitelnými aje možné současně zvýšit produkci obou ve výrobě si konkurujících statků (obr. 2.7).

Všimněte si, že pokud uvažujeme ostruktuře výroby (output mix), pohybujeme se po křivce PPF. Uvažujeme-li však orůstu ekonomiky (ale také firmy!), pak křivku PPF posunujeme.

Fyzické ainstitucionální produkční možnosti ekonomiky

Při oceňování produkčních možností ekonomiky (země) musíme na počátku třetího tisíciletí brát vúvahu nejen fyzická omezení zdrojů atechnologií, ale také omezení ekologické, právní, zdravotní, etické ajiné povahy. Je proto vhodné rozlišovat:

●fyzické produkční možnosti ekonomiky,

●institucionální produkční možnosti ekonomiky.

Fyzické produkční možnosti ekonomiky jsou dány těmi bariérami, které by limitovaly produkci vpřípadě absence institucionálních omezení.

Obr. 2.8 Fyzické a institucionální produkční možnosti ekonomiky

Zavedením institucionální PPF do našich úvah jsme zřejmě překročili rámec pozitivní ekonomie směrem kekonomii normativní. Pokud takový krok napomáhá prevenci proti ortodoxnímu ekonomismu, opomíjejícímu potřebu humánního, filozofického akulturního zakotvení ekonomického života, pak je krokem užitečným.

2.8Dělba práce aspecializace

2.9Směna

2.10Peníze

Plnohodnotné peníze apeníze snuceným oběhem

2.10.1Funkce peněz

Důležité pojmy

Kontrolní otázky