Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MUDr. Helena Kučerová, HonDG

PSYCHIATRICKÉ MINIMUM

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5365. publikaci

Recenzovali:

prof. MUDr. Petr Zvolský, DrSc.

Odpovědná redaktorka PhDr. Dana Pokorná

Sazba a zlom Radek Vokál

Obrazový doprovod z archivu autorky

Návrh a zpracování obálky Michal Němec

Počet stran 168

Vydání 1., 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-4733-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Radek Vokál.

ISBN 978-80-247-8879-1 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8880-7 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Vážení čtenáři,

předstupuji před vás s nelehkým úkolem vylíčit vám svůj obor v kostce a v podobě, kterému by měl rozumět široký okruh čtenářů, tedy lidé s různým stupněm lékařského vzdělání, od naprostých laiků až po kolegy psychiatry. Musím přitom počítat i s tím, že si moji knížku mohou přečíst také odborníci daleko vzdělanější, než jsem já, kterým sice přímo určena není, ale může se jim dostat do rukou. Přistupuji tedy k tomuto úkolu s velkou pokorou, s velkou odpovědností a s prosbou, abyste s laskavostí a porozuměním přijímali můj text, i když je vám všechno dávno jasné a domníváte se, že o těchto věcech není již třeba hovořit. Pokusím se o výklad, který nebude šablonovitý a bude možná i poněkud netradiční právě s přihlédnutím k tomu, že jej mohou číst lidé, kteří medicínu neznají.

Možnost hovořit o svém milovaném oboru jsem velice uvítala. Po celou dobu své psychiatrické praxe totiž pociťuji, jakož i mnozí další kolegové psychiatři, že psychiatrie je stále a stále považována za něco výstředního nebo ponižujícího, a vyšetření u psychiatra je pro pacienta stále ještě negativní nálepkou. Jsou dokonce lidé, kteří psychiatrii ani nepovažují za součást medicíny, ale za cosi zvláštního, spíše magického než vědeckého. Často se také setkávám s tím, že laická veřejnost si plete pojmy „psychiatr“ a „psycholog“ a naprosto nechápe rozdíl mezi oběma těmito rovnocennými odbornostmi. Jako lékařka nyní pracující na ambulanci pociťuji také velký nedostatek informovanosti naší populace o psychických chorobách vůbec, kdy pacientům musím vysvětlovat i elementární informace o jejich poruše a o zásadách léčby. Proto si nesmírně vážím příležitosti oslovit své kolegy – lékaře jiných oborů, psychology, lékárníky, pedagogy, zdravotní sestry, studenty a další zájemce, kteří pracují s lidmi, a podělit se s nimi o své více než třicetileté zkušenosti. A budu doufat, že jim to pomůže lépe se orientovat v psychických potížích svých pacientů a dalších svěřenců a vhodně zasáhnout tak, aby se postiženému jedinci dostalo pomoci.

Hranice, 1. srpna 2013

Autorka

Úvod do psychiatrických pojmů

Stalo se pravidlem již po několik desetiletí, že lidská psychika se obvykle popisuje určitými ustálenými zvyklostmi. Její popis a vyjádření toho, jak je strukturovaná a jak funguje, je nelehký úkol, a proto se psychika obvykle schematicky rozděluje na jednotlivé části, kterým se pak věnuje samostatný výklad. Také já a celá moje generace, i generace po nás následující, jsme se s tím za svých studií setkávali. Mělo to své výhody: student se snadno naučil, z čeho se skládá psychika a jaké má poruchy, za prvé, za druhé, za třetí… Dobře se to pamatovalo a ke zkoušce to stačilo.

Mnohaletá práce s psychicky nemocnými mi však ukázala, že podobná schematizace lidské psychiky zdaleka nestačí. Člověk se předně neskládá pouze z psychiky. Člověk je živý organismus, který ani na okamžik není statický, je neustále v pohybu a veškeré jeho součásti, tělesné i duševní, tvoří integrovaný celek, tedy jsou propojené a vzájemně se ovlivňují. Navíc člověk také neustále komunikuje se svým okolím, ať už neživým, nebo s dalšími živými organismy včetně lidí. Z tohoto úhlu pohledu se mi pak jeví dosavadní úzus jakéhosi rozkouskování lidské psychiky na vědomí, vnímání, myšlení, emoce, pudy, jednání a vůli, paměť a další součásti jako strnulé a nepraktické. Cílem této knížky je – i když je to jen minimum z psychiatrie – představit čtenáři psychiku poněkud jinak, než bylo dosud zvykem, a vyvolat v něm obraz nikoli statický, ale dynamický a navazující na další souvislosti. Dovolím si proto vybočit z obvyklého popisu jednotlivých pojmů v tom pořadí, v jakém bych je popsala podle dřívějšího schématu, a vysvětlím je podle toho, jak se mi jeví důležité z hlediska psychopatologických obrazů různých poruch, jejich vzájemné návaznosti či naopak odlišení a dalších faktorů. Pro úplnost však u každého pojmu uvádím, do které pomyslné „škatulky“ by patřil, ale hlavně zdůrazňuji, který příznak je psychotický a který není, neboť pro diagnostiku je toto kritérium hlavní. Jestliže mám před sebou pacienta a musím poznat, co mu je, jakou má nemoc a jak ho mám léčit, neuvažuji o tom, jestli to, co mi právě povídá, patří mezi poruchu myšlení nebo emotivity. Řeč a další projevy tohoto nemocného si musím „přeložit“ do jazyka diagnostického a podle toho rozhodovat. A na tom, jak správně a rychle se mi to podaří, závisí zdraví a někdy doslova i život pacienta.

Základní psychiatrické pojmy

Nejprve se pokusím vysvětlit základní pojmy apříznaky, kterými budu popisovat pozdější složitější psychické poruchy, tedy syndromy achoroby. Příznaky (symptomy) jsou jako kaménky skládající mozaiku psychopatologického obrazu. Tak jako vmozaice žádný kamének netvoří obraz, tak také žádný příznak netvoří chorobu. Vnemoci se příznaky nevyskytují ojediněle, osamoceně, vždy jsou vázány na jiné příznaky, které je zase zpětně ovlivňují, takže celkový psychopatologický obraz je vlastně vždy vzájemně propojeným komplexem různých příznaků. Tento komplex je pak navíc ještě ovlivněn individualitou jedince, takže ikdyž je vzásadě stejný, přesto je pokaždé trochu jiný. Příznaky je tedy nutno vyšetřovat ahodnotit vkontextu sostatními ave vzájemné interakci. Bez tohoto kontextu abez jejich interakce je příznak neúplný anemá svou diagnostickou váhu. Ktomu ještě přistupuje faktor času, který uněkterých chorob více (schizofrenie, demence, patologické závislosti), uněkterých méně mění psychopatologický obraz. Ten se vprůběhu času vyvíjí, progreduje, stagnuje nebo ustupuje.

Osobnost

Podíváme-li se do literatury, najdeme tam značné množství definic, co je to osobnost. Moje chápání pojmu osobnosti je prosté: Osobnost je integrovaný soubor všech tělesných aduševních vlastností jedince. Tělesná iduševní součást organismu jsou propojeny atak se navzájem ovlivňují, že tvoří integrovaný celek. Proto se mi jeví popis například jen duševní části tohoto celku, který se vněkterých definicích vyskytuje, jako nedostatečný. Osobnost člověka se vyvíjí po celý jeho život, ikdyž ve vyšším věku to není tak zřetelné jako vdětství nebo vdospívání. Vkaždém věku je žádoucí, aby se osobnost vyvíjela pozitivním směrem, tedy kplně adaptivnímu akreativnímu jedinci. Tento proces je však některými psychickými poruchami narušován. Cílem komplexní psychiatrické péče je, aby vývoj osobnosti probíhal právě oním žádoucím směrem, apokud se nějaká porucha objeví, aby byla včas rozpoznána aléčena.

Procesuální choroby, tj. schizofrenie, demence apatologické závislosti, osobnost jedince vprůběhu času narušují, mění ji khoršímu, snižují její adaptační schopnosti adalší kvality jejího fungování. Hovoříme odegradaci osobnosti. Uschizofrenie má degradace speciální označení jako defekt neboli deficit osobnosti, uzávislosti na alkoholu jako depravace (nikoli deprivace) osobnosti.

Psychóza

Psychóza je vážná psychická porucha vobecném smyslu slova, při níž je aktuálně narušena osobnost do té míry, že je porušena její integrita. Jednotlivé složky osobnosti nefungují tak, jak by měly, nejsou ve vzájemné harmonii, porucha jedné se ihned odrazí ve fungování druhé adochází kvnitřnímu chaosu, který postrádá logický smysl– tedy takový smysl, který zdraví lidé za logický považují akterému takto rozumějí. Pro postiženého nastává situace, kdy on sám jakousi logiku ve svém myšlení akonání vidí, ale okolí mu nerozumí ajeho myšlení ajednání je pro ně nepochopitelné. Obrazně řečeno, člověk vpsychóze není vlastně tím člověkem, jakým obvykle bývá nebo jakým býval dříve. Jeho osobnost se chová jinak, než by se chovala bez psychózy. Proto také bývá trestně neodpovědný nebo je sníženě odpovědný, pokud ve stavu psychózy spáchá nějaký trestný čin. Psychotická porucha je porucha velmi závažná, která vyžaduje zásah psychiatra (pokud je to možné). Psychotické stavy se vyskytují zejména vrámci schizofrenie, uněkterých typů depresí, jindy jako stavy zmatenosti udemencí, jako delirium například uzávislosti na alkoholu, ale také vhorečce nebo po operacích. Významnými znaky psychózy mimo jiné jsou halucinace, bludy, inkoherentní myšlení aporuchy vědomí ve smyslu deliria aamence.

Halucinace

Halucinace je běžný pojem, který se užívá někdy ivhovorové řeči, kde má ovšem poněkud odlišný význam než jako termín odborný. Halucinace je porucha vnímání aznamená, že pacient vnímá něco, co neexistuje, apřitom je přesvědčen otom, že to existuje, že je to pravda. Pro zdravého člověka je někdy těžké si to představit, azejména je těžké pacientovi uvěřit, že to skutečně vnímá. Vjem pacienta sice neodpovídá realitě, ale jeho nereálný vjem je realitou. Je tedy třeba pacientovi věřit, že skutečně určitou věc vnímá, že si to nevymýšlí. Halucinace jsou vždy projevem psychotického stavu.

Halucinace se mohou týkat všech smyslů, nejčastější bývají sluchové (auditivní). Nemocní někdy slyší různé zvuky jako štěkání psa, vrkání holubů, zvonění zvonů apod., většinou však slyší lidskou řeč. Pacienti obvykle říkají, že slyší „hlasy“. Pacient někdy jejich slovům nerozumí, většinou však ano. Hlas je někdy jeden, někdy je jich více. Mohou být ženské nebo mužské, nebo obojí. Někdy hlasy mezi sebou mluví, hádají se nebo hovoří opacientovi. Jindy hlas komentuje, co pacient zrovna dělá, nebo pacientovi říká, přikazuje, co má udělat– halucinace imperativní. Vtomto případě mohou být halucinace velmi nebezpečné, protože pacient pod jejich vlivem může jednat atoto jednání může být zcela vrozporu sjeho přesvědčením nebo povahou. Hlasy dokonce mohou pacientovi přikázat, aby se zabil nebo aby zabil někoho jiného, takže opravdu není radno halucinace podceňovat. Hlasy pacient slyší většinou ušima, ale někdy je slyší přímo vhlavě. Těm se pak říká halucinace intrapsychické. Snimi téměř totožné jsou vlastní nebo cizí hlasité myšlenky (thoughts aloud).

Pacient někdy svým hlasům odpovídá. Před sebou tak máme člověka, který se dívá někam do prázdna asám si pro sebe rozpráví, ovšem on vlastně mluví se svými halucinacemi. Poněvadž pacient je přesvědčen, že hlasy jsou skutečné, tak si obvykle myslí, že jeho okolí je slyší také, aněkdy se diví, že lékař nebo příbuzní pacienta nevědí, co on slyší. Může se proto zlobit, nadávat nebo být ifyzicky agresivní. Někdy se uzavře do sebe anebaví se snámi, protože to podle jeho mínění nemá cenu. Je proto velmi důležité, jak okolí pacienta vtéto situaci reaguje. Rozhodně nikdy se spacientem nehádáme aneříkáme mu, že je blázen nebo podobné věci, které vté chvíli může chápat jako nadávky. Je vhodné přiznat, že neslyšíme to, co on, ale že mu věříme, že on to slyší, aže nás zajímá, co slyší. Pacient pak obvykle sdělí, co mu hlasy říkají. Podle jejich obsahu pak můžeme spacientem komunikovat dál. Pacient obvykle ocení, když sním jednáme jako rovný srovným, nikoli jako zdraví sduševně nemocným, tedy jako snějakým méněcenným člověkem. Jestliže připustíme, že on může slyšet něco, co my neslyšíme, ale že jsme ochotni se otom bavit, tak knám neztrácí důvěru aspolupracuje.

Další častou formou halucinací jsou halucinace zrakové (vizuální). Pacient vidí věci, které neexistují, je však přesvědčen, že tam jsou. Vidí například postavy ve svém bytě, nějaké obrazce na zdi, zvířata. Často jsou zrakové halucinace spojeny shalucinacemi sluchovými. Pacient tedy vidí nějaké postavy, které kněmu hovoří, on jim může odpovídat atd., jak je popsáno výše.

Někdy se setkáváme shalucinacemi čichovými (olfaktorickými). Pacient například cítí vbytě nebo na jiném místě nějaký plyn, většinou říká, že jedovatý, arozvine pak další patologickou interpretaci, že ho chce někdo otrávit.

Jindy může mít pacient halucinace chuťové (gustatorní). Ty jsou někdy rovněž podkladem pro rozvoj další patologie. Pacient totiž chuť jídla vnímá jako špatnou, slanou, hořkou nebo jinak protivnou amůže rozvinout blud otravovanosti.

Velkou skupinu halucinací tvoří halucinace tělové (somatické, viscerální), které jsou neméně závažné apřitom bývají záludné vtom, že okolí pacienta včetně lékařů je považuje za projev nějaké nemoci tělesné, nikoli duševní. Obdobně tomu, že pacient může slyšet něco, co neexistuje, nebo vidět něco, co neexistuje, může také cítit bolest, pálení, píchání, mravenčení apodobné nepříjemné pocity, pro které se nenajde objektivní důvod, ale on je jako reálné pociťuje. Tito pacienti většinou napřed navštíví praktického lékaře, kterému tyto své pocity vylíčí, apraktický lékař je logicky asprávně napřed pošle na různá somatická vyšetření. Až když tato vyšetření jsou negativní, praktičtí lékaři obvykle pošlou pacienta kpsychiatrovi. Psychiatr pozná tyto halucinace nikoli jen podle toho, že somatická vyšetření neprokazují tělesnou nemoc, ale především podle charakteru bolestí či dalších halucinatorních vjemů ipodle celkového stavu pacienta, který má vpřípadě psychózy (i tato halucinace je projevem psychózy) vždy ještě další psychické poruchy.

Halucinace atéž bludy jsou vždy odrazem dění ve společnosti. Vdobách, kdy ve společnosti převažovalo náboženství, byly časté halucinace abludy sreligiózním obsahem, vdobě technických vymožeností se objevuje obsah technický jako různé mikrofony, odposlouchávání, ozařování paprsky, ovládání laserem apod. Sinformovaností společnosti orůzných nemocech pacienti produkují halucinace abludy týkající se rakoviny či různých infekcí, včetně choroby AIDS, která před zhruba třiceti lety byla novým společenským fenoménem (Al-Issa 1978; Kučerová 1990; Suhail, Cochrane 2002; Knight et al. 2008).

Halucinace jsou jedním ztzv. pozitivních příznaků psychózy neboli plus příznaků, tedy příznaků, které se objevují navíc, nad normu. Blíže objasníme vkapitole oschizofrenii.

Bludy

Blud je rovněž velmi vážná psychická porucha. Je to porucha myšlení aje to porucha psychotická. Tedy pokud se vpsychopatologickém obraze vyskytuje blud nebo více bludů, jedná se vždy opsychózu.

Blud má tyto základní charakteristiky: 1. blud je přesvědčení pacienta oněčem, co není pravda, co ve skutečnosti neexistuje nebo se nestalo; 2.blud nelze pacientovi rozmluvit, vyvrátit avysvětlit mu, že ve skutečnosti není možné, aby bylo pravda to, co on si myslí; 3. blud zcela ovládá pacientovu psychiku, je dominantou jeho myšlení; 4. blud má vliv na pacientovo jednání, neboli pacient pod vlivem bludu mění svoje jednání achování; 5. blud vzniká na patologické bázi.

Přesto, že tato definice se zdá velmi jasná ajednoduchá, stanovit diagnózu bludu je někdy velmi obtížné. Je proto vždy třeba spacientem podrobně probrat to, co si myslí, očem je přesvědčen, aposoudit, jak dalece je to jen mylné přesvědčení, víra nebo prostě jen jiný názor na věc, anebo zda se již jedná obludnou interpretaci různého stupně, různé hloubky, až ovysloveně rozvinutý blud.

Bludy jsou velmi často spojeny shalucinacemi ataké na základě halucinací mohou vznikat. Pacient například vidí nějaké lidi ve svém bytě (zrakové halucinace) avysvětluje si jejich přítomnost tím, že tam vnikli, aby mu ublížili. Tato základní myšlenka může být různě rozvětvená, například že tito lidé jsou jeho sousedi, kteří se dozvěděli, že pacient má mnoho peněz, aproto mu do bytu vnikli, aby mu je ukradli– tzv. paranoidní blud.

Jindy mohou bludy vznikat vsouvislosti sesluchovými halucinacemi. Například jeden můj pacient chodil po městě aviděl každou chvíli policejní auto. Slyšel přitom hlas, který mu říkal, že ta policejní auta ho sledují. Auta svítila aon se domníval, že svítí kvůli němu. Bál se aprožíval velké úzkosti. Pak za ním šel nějaký pán aon si myslel, že ho pronásleduje achce ho zavřít do vězení. Začal proto křičet autíkat. Jedná se oblud paranoidně perzekuční.

Jak již uvedeno výše, bludnou symptomatiku mohou spustit také halucinace čichové nebo chuťové. Například pacient cítí vbytě zápach, oněmž je přesvědčen, že je to nějaký jedovatý plyn, kterým ho chtějí otrávit sousedé. Jindy pacient odmítá jídlo, protože mu divně chutná, aje přesvědčen, že vjídle je jed, kterým ho chtějí otrávit jeho příbuzní, aby se ho zbavili. Jedná se odosti časté paranoidní bludy otravovanosti.

Další okruh bludů může vznikat na základě halucinací somatických nebo viscerálních. Pacient cítí bolest nebo jiné nepříjemné pocity vrůzných částech těla ainterpretuje je vtom smyslu, že je vážně nemocen. Jedná se ohypochondrické myšlení různého stupně až ohypochondrické bludy. Příkladem mohou být bludy, při nichž je pacient přesvědčen, že má někde nádor, nejčastěji rakovinu, nebo že má nějakou vážnou infekci nebo jinou nemoc. Pacient proto bývá vyšetřován především somaticky, což je plně indikované, protože ipro psychiatra je důležité, aby se vyloučil somatický podklad potíží. Když se posléze ukáže, že se žádná tělesná patologie nezjistila, pacient je obvykle poslán kpsychiatrovi. Somatičtí lékaři však někdy na psychický původ pacientových obtíží nemyslí asami stále astále hledají jejich tělesnou příčinu. To může vést až ktomu, že se unemocného provádějí velmi náročná adrahá vyšetření nebo ichirurgické výkony, avšak výsledky jsou stále negativní apacient má potíže inadále. Hrozí tu však ještě iopačný extrém, asice že somatičtí lékaři různé tělesné potíže pacienta poněkud podcení, po základních negativních výsledcích záležitost uzavřou jako psychickou amohou tak přehlédnout vážnou tělesnou poruchu, například nádor, který pacient skutečně má. Výjimečně se může přihodit ito, že pacient shypochondrickým bludem rakoviny skutečně rakovinu má. Nalezený tumor však vtomto případě nevylučuje možnost současného postižení psychózou shypochondrickým bludem, ale to už je věc detailního psychiatrického vyšetření. Vtomto případě je pak nutno léčit obě choroby, psychózu inádor.

Vposledních desetiletích se objevil nový fenomén vpodobě hypochondrického AIDS-bludu. Mohu uvést několik pacientů, kteří byli přesvědčeni, že dostali AIDS, většinou po náhodném mimomanželském sexuálním styku (Kučerová 1990).

Poměrně častým typem bludu je blud žárlivecký (emulační). Vyskytuje se mnohdy umužů závislých na alkoholu. Ti mívají manželské problémy jak kvůli svému opilství, tak ikvůli klesající sexuální potenci. Ale imuži abstinenti mohou propadnout žárlivosti až do stupně bludu, kdy pronásledují svou manželku nebo partnerku na každém kroku, prohlížejí její kabelku, mobil iprádlo amohou sáhnout ikfyzickému násilí. Podobně jako se ubludu hypochondrického náhodně může upacienta vyskytnout současně ivážná choroba, tak také ubludu žárliveckého se může přihodit, že žena je pacientovi skutečně nevěrná, aniž on to ví. Žena tedy má tajného milence, pacient to neví, ale manželku patologicky podezřívá, že někoho má, špehuje ji aijinak vykazuje všechny znaky bludu. Jedná se tedy odvě nezávislé, paralelně probíhající záležitosti, ve kterých se vyznat bývá někdy dosti náročné. Emulační blud se může objevit iužen, ale je méně častý.

Vdřívějších dobách časté avsoučasné době méně obvyklé jsou bludy náboženské (religiózní). Náboženský obsah bludu může mít velmi barvitou podobu. Někdy je pacient přesvědčen osvém speciálním náboženském poslání, spasení světa apod., často na základě sluchových halucinací snáboženským obsahem.

Nepříliš často se vyskytují další druhy bludů, asice bludy bizarní vpodobě sledování Marťany či jinými mimozemšťany, bludy sledování různými přístroji, ozařování paprsky, laserem apod.

Relativně časté jsou naopak myšlenkové interpretace až bludy sebeobviňování (autoakuzační). Pacient je bludně přesvědčen, že zavinil nějakou vážnou věc. Ta může být čistě osobního rázu, například že finančně zničil celou rodinu, způsobil domnělou infekci svých dětí atd., ale může být irázu všeobecného, třeba že zavinil válku, zemětřesení, nehodu vtovárně apod. Tyto bludy jsou velmi nebezpečné zhlediska možnosti sebevražedného jednání pacienta. Pacient může spáchat sebevraždu vbludném přesvědčení, že si zaslouží trest za své domnělé hrozné činy, aniž se stím komukoliv svěří. Sem patří některé sebevraždy, kdy se okolí diví, proč si postižený vzal život, když ktomu neměl žádný objektivní důvod akdyž na něm nikdo nic zvláštního nepozoroval.

Podobnými bludy sdepresivním obsahem jsou bludy méněcennosti (mikromanické). Při nich si pacient osobě myslí, že je špatný, horší než druzí lidé, že nic neumí, že dosud všechno dělal špatně, že je kničemu. Také tyto bludy mohou vést ksebevražednému jednání.

Jejich opakem jsou bludy velikášské (megalomanické). Jsou to bludná přesvědčení, že pacient je někým výjimečným, že dokáže mimořádné věci, že je lepší než druzí lidé nebo že má nějaké úžasné schopnosti anadání. Patří sem také bludy urozenosti, tedy blud, že pacient je dcerou či synem nějaké významné osobnosti, králem, politikem nebo spasitelem světa. Vprůběhu své praxe jsem se setkala snemocnou, která měla blud, že je dcerou prezidenta Reagana, jiná žena měla blud, že je dcerou Hitlera, další pak že je anglickou královnou. Tyto bludy bývají spojeny smanickou náladou, ať už uvlastní mánie, nebo umanických stavů vrámci schizofrenie.

Ve výčtu rozmanitosti bludů bychom mohli ještě pokračovat, ale vzhledem krozsahu publikace si myslím, že toto minimum ojejich typech postačí.

Co je však velmi důležité pro diagnostiku bludu, to je jeho nevyvratitelnost. Pacient je osvé pravdě skálopevně přesvědčen ažádný argument nemůže jeho přesvědčení zvrátit. Tato nevyvratitelnost sama osobě by ještě nemusela znamenat, že se jedná opsychózu. To, že je někdo nevývratně přesvědčen osvé pravdě, může na druhé straně také znamenat zásadovost apevnost charakteru, nikoli patologii. Patologické je na tom mimo jiné to, že blud je vždy chybný vlogice, je paralogický, vcelkovém myšlenkovém procesu je někde logická chyba, což ovšem pacient nenahlíží. Anejen to, pacient není ani ochoten osvých tvrzeních připustit diskusi, nebo onich dokonce pochybovat. Není naprosto schopen připustit jiný názor, ba naopak, velmi snadno každého, kdo jeho blud bezvýhradně nepřijímá, považuje za svého nepřítele, za někoho, kdo je proti němu, adokonce ho snadno zahrne do svých bludných interpretací nebo systémů.

Jako příklad si můžeme uvést situaci, kdy pacient má blud, že mu někdo chodí do bytu akrade mu peníze. Obvykle je blud rozvětven, tedy že mu například sousedi chodí do bytu krást peníze ašatstvo, přehazují mu tam věci, prohledávají skříně, berou mu jídlo. Jeho syn se mu snaží vysvětlit, že to není možné, protože sousedi nemají od bytu klíče. Pacient však nadále trvá na svém asyn se opět snaží vysvětlit, proč to není možné, obhajuje sousedy, že rozhodně nekradou, atd. Pokud je pacientův psychotický stav již dostatečně rozvinutý, tak se snadno může stát, že syna zahrne do svého bludného systému azačne obviňovat ijeho, že je proti němu, že je se sousedy spojen, že se na něj domluvili, aby ho obrali openíze, atd. Náhle se tedy může stát, že milovaný ablízký člověk se ocitne vroli nenáviděného nepřítele, který se spojil sdalšími domnělými nepřáteli proti pacientovi. Apak už syn nemá šanci do terapeutického procesu zasáhnout. Je proto nesmírně důležité, jaký postoj blízcí lidé vůči pacientovi zaujmou, aby mu mohli pomoci. Totéž se ovšem týká ilékaře nebo kohokoli jiného, kdo začne do této situace vstupovat. Platí tedy pravidlo: nikdy pacientovi nevymlouvat jeho bludy anehádat se sním, natož mu spílat, vysmívat se nebo nadávat. Tím se nikdy nic nevyřeší. Další postup si vysvětlíme později. Na tomto místě bych jen chtěla zdůraznit zbytečnost anaprostou nevhodnost „logické“ reakce okolí na „nelogický“ psychopatologický příznak postiženého.

Další důležitá vlastnost bludu je, že je vpopředí pacientovy psychiky, pacient se jím neustále obírá, je dominantou jeho myšlení. Pacient se také může svými bludnými závěry trápit, může se domnělých nepřátel bát, prožívat úzkosti, vztek atd. Bludy proto ovlivňují pacientovo chování. Ve výše uvedeném příkladu paranoidního bludu může pacient reagovat na domnělá příkoří tak, že vymění zámek ubytu, schovává někam peníze, přestane zdravit sousedy, volá policii. Horší ovšem je, když pacient pod vlivem podobného bludu začne být vůči domnělým nepřátelům agresivní. Nebylo by to poprvé, kdy paranoidní pacient fyzicky napadl své blízké, své sousedy, svého lékaře.

Patologický základ vzniku bludu je rovněž jedním zdiagnostických ukazatelů. Jak jsem uvedla výše, někdy navazuje na halucinace, ale může mít ijiné souvislosti avazby spatologicky změněnými součástmi osobnosti. Blud nemůže vzniknout učlověka zdravého, ale vždy jen uosobnosti psychoticky alterované.

Blud není stacionární fenomén. Vyvíjí se od myšlenek aúvah spatologickým obsahem až po plně rozvinutý blud. Ten pak nějakou dobu setrvává amůže uneléčeného postiženého přejít do chronicity. Někdy se přitom odsune poněkud do pozadí, není již tak emočně nabitý ačlověk sním žije jakž takž běžným životem. Pokud se léčí, blud může zcela vymizet. Pacient dostane náhled jeho chorobnosti, uvědomí si, že se jednalo oprojev nemoci, aje si naprosto jist, že celá záležitost byla jen pouhou jeho smyšlenkou. To je ideální situace, blud (nikoli např. schizofrenie) je vyléčen ad integrum, říkáme, že blud je korigován. To se však vždy nepodaří. Často se stane, že blud aktuálně vymizí, ale do minulosti je oněm pacient nadále přesvědčen. Vtom případě hovoříme odezaktualizaci bludu. Kdybychom si to znázornili na výše uvedeném příkladě pacientova bludu, že mu sousedi chodí do bytu krást peníze, tak dezaktualizovaný blud by vypadal tak, že pacient by si již nemyslel, že mu sousedi do bytu chodí akradou, dle jeho výkladu už stím přestali, ale stále by věřil, že dříve to dělali. Itoto však považujeme za zdárný výsledek léčby.

Transformace osobnosti

Sbludem urozenosti úzce souvisí pojem transformace osobnosti. Je to nejen porucha voblasti myšlení, ale je to porucha indentifikace celé osobnosti. Transformace osobnosti znamená, že pacient se cítí být někým jiným, ale nemusí to být přímo významná osobnost. Může se cítit třeba svým bratrem nebo sousedem, prostě jiným člověkem, než je on sám. Transformace osobnosti je vždy projevem psychózy.

Nesouvislé (inkoherentní) myšlení

Další neklamnou známkou psychotického stavu je nesouvislé čili inkoherentní myšlení. To se může vyskytovat za plného vědomí pacienta nebo při vědomí porušeném. Při plném vědomí se objevuje uschizofrenních nebo schizoformních obrazů (tedy ustavů podobných schizofrenii). Vtěchto případech se nazývá myšlení rozjíždivé nebo roztříštěné. Pokud se nesouvislé myšlení vyskytuje při vědomí porušeném, tedy udelirií nebo ustavů zmatenosti, říká se mu myšlení zmatené.

Inkoherentní myšlení znamená, že pacient není schopen slova spojovat do běžné, gramaticky srozumitelné asprávné věty. Hovoří sice vnašem případě česky, ale lidově řečeno páté přes deváté. Někdy mohou být slovní avětná spojení tak rozvolněná, že mluva vůbec nedává smysl. Pacient také není schopen udržet tzv. determinující tendenci, tedy nějaký záměr, hlavní myšlenku, co chce říci. Rychle mění témata hovoru, „skáče“ zjednoho na druhé, přičemž témata spolu vůbec nesouvisejí, takže řeči není rozumět. Někdy pacient nedopoví ani celá slova, spojuje pouze jejich útržky ačásti, což už nezní ani jako čeština. Tomu se říká slovní salát. Příbuzní pacienta obvykle uvádějí, že pacient mluví nesmysly nebo že mluví zcesty. Taková řeč jejich blízkého člověka je obvykle vyděsí.

Pseudofilozofování, plané mudrování

Nemocný pseudofilozofuje, tedy jeho filozofování je nepravé filozofování. Pacient neustále přemítá, co je smyslem toho či onoho, proč je něco tak či onak, jaký smysl má život vůbec nebo jeho život, co je dobro azlo, filozofuje nad různými náboženskými věcmi, ale přitom nedojde kžádnému závěru, vše je plané, bez tvůrčího smyslu avýsledku. Vždy je porušena logika myšlení. Vmírně formě se tato porucha vyskytuje uněkterých typů osobnosti (zejména schizoidních), ve výrazné podobě pak uschizofrenie. Vtéto intenzivnější podobě se tedy jedná opříznak psychotický.

Pocity zevních zásahů

Tyto pocity se týkají zevních zásahů do myšlení, ale ido jednání nemocného. Pacient udává, že mu někdo zasahuje do jeho myšlenek, že mu myšlenky do hlavy vkládá, že některé myšlenky nejsou jeho nebo že mu je někdo bere, odnímá, krade. Podobně může mít pocit zásahů do svých pohybů, do vnitřních orgánů. Tyto příznaky jsou patognomické pro schizofrenní obraz aspolu sněkolika dalšími tvoří tzv. příznaky I. řádu Kurta Schneidera (Mellor 1970; Malik et al. 1990; Botros et al. 2006).

Vychudlé myšlení

Myšlení je vychudlé (Kučerová 2006), když pacient nemá dostatek schopností vyjádřit, co si myslí, resp. není schopen intenzivně myslet, jeho myšlení je okleštěno, je pomalé achudé. Pacient nemá bohatou abarvitou slovní zásobu, jeho myšlenkové procesy jsou nedostatečné. Chybí dokonce potřeba myslet. Pacient ztrácí schopnost používat řeč vrozmanitých variantách kpopisu různých situací, kvyjádření pocitů, přání, nálady. Nemocný většinou mluví holými větami nebo mlčí apouze odpovídá na otázky, často jednoslovně. Vyjadřuje se stereotypně, opakuje stejná slova– verbigerace, opakuje slovní spojení– perseverace, nebo se vyjadřuje šroubovaně, neohrabaně. Vychudlé myšlení je jedním zpříznaků deficitu (defektu) osobnosti vdůsledku schizofrenního procesu ataké, vponěkud odlišné podobě, udemencí.

Vtíravé anutkavé (obsedantní) myšlení

Zabíhavé myšlení

Deprese

Úzkost (anxieta)

Akatizie

Fobie

Mánie

Apatie

Emoční plochost

Emoční labilita aemoční inkontinence

Emoční nepřiléhavost

Emoční ambivalence, ambitendence

Autismus

Hypobulie, abulie

Psychomotorický neklid

Katatonie

Nutkavé (obsedantní) jednání, obsedantně-kompulzivní jednání

Nespavost (hyposomnie, insomnie)

Amnézie

Dezorientace

Obluzené vědomí, zmatenost (amence), delirium

Kognitivní funkce

Demence

Sebevražda (suicidium)

Sexuální poruchy