Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Miroslava Kubišová

Kocour Olivier a malíř Monet

Příběhy slavných koček

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

info@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 5326. publikaci

Texty Miroslava Kubišová

Kresby v knize a na obálce Miroslava Kubišová

Jazyková úprava Mgr. Dana Flídrová, Kryštof Minář

Sazba a grafická úprava MgA. Radek Krédl

Návrh grafické úpravy obálky MgA. Radek Krédl

Odpovědná redaktorka Ing. Jana Minářová

Počet stran 80

První vydání, Praha 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Design © Radek Kredl

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4840-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vilímek Jihlavský

ISBN 978-80-247-8817-3 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8818-0 (ve formátu EPUB)

Když se mamince Kytičce narodila čtyři malá koťátka, byla docela maličká. Maminka je na seníku zahřívala svým měkkým a teplým kožíškem, takže jim nebyla vůbec zima, i když venku bylo ještě dost chladné dubnové počasí. Maminka měla pro koťátka vždy dobré a slaďoučké mlíčko a ani na chvilku je neopouštěla. Čtyři koťátka – kocourek Zrzeček a jeho tři sestřičky, Kulička, Tečka a Boulička, se také držela své mámy. Bylo jim u ní dobře, a tak všechna rostla jako z vody a zanedlouho se už batolila. Nejodvážnější byl Zrzeček, kulil se od máminy přední nohy k zadní sem a tam, a maminka ho musela neustále hlídat. Zanedlouho Zrzečka následovaly sestřičky, a tak se koťátka rozbíhala na všechny strany a maminka měla co dělat, aby se jí nezatoulala moc daleko. Ale bylo toho tolik k objevování! Venku už začalo pěkně svítit hřejivé sluníčko, bzučely včely, motýli třepetali křídly, květiny a keře rozkvétaly. Tu a tam za vraty zaštěkali dva hlídací psi. Kousek dál za nízkým plůtkem kvokaly slepice, s kterými se kolem kotců s králíky procházelo i několik kachen. Maminka Kytička si neposedná koťata přivinula k sobě, upravila jim kožíšky a začala vyprávět:

„To, děti, asi nevíte, že jste se narodily na naší krásně planetě Zemi, kterou pokrývají modré oceány a zelené světadíly. Hluboko uvnitř Země je schované zemské jádro, které zahřívá planetu zevnitř. Někdy se tahle podzemní žhavá koule ozývá podzemními výbuchy a chvěním, které my kočky svými tlapkami hned poznáme. Zeměkoule při tom někdy plive hromady žhavé lávy na povrch. Takovým místům se říká sopky a my se z okolí takových míst včas vystěhujeme, aby nás sopka nezasypala nebo zemětřesení nepohltilo. Lidé nás přitom pozorují a podle nás se pak řídí. Například venkované, kteří žijí na Sicílii přímo pod sopkou Etnou, nás kočky chovají hlavně proto, abychom je včas upozornily na blížící se výbuch.“

Kytička olízla drsným jazýčkem dětem kožíšky a řekla:

„Ještě nějaký čas potrvá, než povyrostete a rozběhnete se do světa. Proto vám povím pohádku, aby se vám čekání ukrátilo. Bude to příběh o malé kočičce Fifi.“

Na dvorku nedaleko od nás žije kočka, která má pět koťat, mezi nimi i kočičku Fifi. Říkají jí tak proto, že to je velká parádnice. Vše, co najde, si pověsí na sebe, a potom se tím chlubí ostatním. Třeba jednou se holčičce Emě, která tam bydlí, ztratil prstýnek. Obyčejný, z kočičího zlata a s červeným sklíčkem, ale Ema ho měla moc ráda, a tak jej usilovně hledala. Prstýnek však našla Fifi a hned si ho navlékla na ocásek, jak měla ve zvyku. Jindy zase z prádelní šňůry spadla velikánská růžová mašle, kterou si kočička zavázala na krk a hrdě s ní kráčela po dvorku. Často jí maminka říkala: „Nehleď stále na to, čím se můžeš ozdobit. Největší chloubou koček je naše krásná srst, kterou si stále myjeme a kartáčujeme jazýčkem!“ Na Fifi ale žádné takové řeči neplatily.

Fifi si vykračovala po dvorku, když v tom potkala kachny, a tak se začala vychloubat. „Pohleďte, jak jsem krásná a jak mi mašle sluší. Žádné zvířátko takovou mašli nemá.“ Kachny na to odpověděly: „Máš opravdu slušivou mašli, ale my máme zase krásné peří. Abychom měly krásné peří, musíme o ně starat, často si je čistit, promašťovat a rovnat je zobáčky. Není to ale jen pro parádu, peří se pak ve vodě nepromáčí. Jinak bychom nemohly plavat a utopily bychom se.“

Jindy zas Fifi potkala koně a také se mu musela pochlubit. Koník zakýval hlavou na souhlas a řekl: „Hospodář mi dává krásný postroj, když mě zapřahá do vozíku. Postroj mám ale k tomu, abych mohl táhnout vůz, jinak bych nebyl užitečný.“

Všem ve dvoře už se Fifi pochlubila, a tak se vypravila na nedalekou louku u lesa za ovečkami, které se tu pásly. Přelezla plot a utíkala do polí až k zelené louce, kde si ovce pochutnávaly na šťavnaté trávě. „Podívejte se, ovečky, jakou mám krásnou mašli a na ocásku šperk,“ chlubila se. „Bééé, bééé, bééé a k čemu ti to jéééé?,“ divily se ovce. „No přece, abych byla krásnější.“ „Vždyť jsi dost krásná i tak. My zase máme zvonce na krku, které jsou také hezké, ale nosíme je hlavně proto, abychom se neztratily. Největší ozdobou je ovšem naše bohatá vlna, co nás chrání před deštěm a zimou… Zrovna se blíží bouřka, raději se rychle vrať domů!,“ varovaly ovce Fifi.

Kočička se tedy rozloučila s ovcemi a běžela domů, ale než se nadála, bouře ji dostihla. Obloha se zatáhla černými, těžkými bouřkovými mraky a začalo hřmít. Blesky se střídaly jeden za druhým, hrom stíhal hrom a najednou se strhl strašlivý liják. Fifi v tu ránu promokla, mašle ztěžkla a táhla ji do bláta. „Pomóóc! Pomóóc!,“ volala, ale poblíž nebyl nikdo, kdo by jí pomohl. Bouřka se za chvíli přihnala až ke stavení. „Kde je naše Fifi?“ starala se maminka. Kočičky vyběhly na dvůr a volaly na ostatní zvířátka: „Neviděli jste naši Fifi? Před chvilkou tady byla, ale najednou zmizela. Snad se někam nezatoulala v té strašné bouřce!“ Kachnám déšť nevadil, jen se tak kolébaly v blátě a zakejhaly: „Viděly jsme Fifi, jak někam běžela, ale kam, to nevíme, asi se šla někam chlubit se svou novou mašlí.“ Maminka kočička se rozběhla za koníkem. „Koníku, neviděl jsi naši Fifi? Marně ji hledáme a strachujeme se o ni.“ „Íhahá, íhahá,“ zařehtal kůň. „Jak by ne, byla tady a chlubila se, jak jí to sluší. Kam šla, to ale nevím. Také si o ni dělám starost. Naskoč mi, kočičko, na záda a vypravíme se ji hledat!“

Strašlivé blesky křižovaly nebe, hromy duněly a rachotily. Při jednom záblesku koník s kočičkou spatřili Fifi, jak ve velké louži zápolí s těžkou mašlí. Kůň nad louží sklonil hlavu a volal na koťátko: „Chytni se mě za hřívu a já tě vytáhnu ven!“ Kotě se chytlo a maminka si ho pak už přitáhla k sobě sama. „Káč, káč, to jsme rády, že jste se šťastně vrátili,“ radovaly se kachny. Kůň se i s kočičkami schoval do stáje a všichni se vzájemně zahřívali. Fifi byla moc ráda, že se zachránila. A také se tak trochu styděla. Poznala totiž, že ji všechna zvířátka, přestože se před nimi jenom vychloubala, mají ráda. A uznala, že marná paráda může být spíš na škodu než k užitku. Sundala si prstýnek, odvázala mašli a vrátila je Emě, která své ztracené věci stále hledala. Ta se radovala, že dostala zpátky své věci, ale ještě větší radost měla ze šťastného návratu zatoulaného koťátka.

Večer co večer se všechny kočky scházejí společně pod střechou stodoly. „Chcete vědět, jak si kočky našly lidi?“ zeptala se jednou Kytička „Ano, ano!“ všechny kočky na to zamňoukaly. „Tak dobře,“ kývla Kytička azačala vyprávět.

Mezi naše nejbližší příbuzné patří levhart. Jsme vlastně takoví malí levharti, podobáme se jim jak chováním, tak tělem izbarvením. Máme srst jako oni, strakatou askvrnitou, ale stejně tak ičernou, hnědou azrzavou. Stejně jako levhart lovíme osaměle, číháme vúkrytu, bráníme astřežíme své lovecké území. Dovedeme jedním skokem doskočit až dva metry daleko, pohybujeme se tiše, lehce, plavně aelegantně. Naše oči jsou nejen krásně veliké, ale také máme díky nim výtečný zrak. Vnoci vidíme jako ve dne, navíc dokážeme pozorovat mnohem víc do šířky než lidé. To všechno znás dělá skvělé lovce, aproto si nás lidé ochočili. Nebo spíše, že kočky si ochočily lidi, protože stále zůstáváme nezávislé, všechno děláme podle své vůle anenecháme se do ničeho nutit. Ale jak jsme vlastně přišly klidem?

Dokážeme vyjádřit úplně všechno, aniž bychom řekli jediné slovo. AoMiu budu vyprávět zase zítra.